Мери Хигинс Кларк
Нощта на бухала

Превод от английски: Таня Виронова, 2004

chitanka.info

На Винсънт Виола, гордия випускник от Уест Пойнт, и неговата прекрасна съпруга Тереза, с приятелство и нежност.

Благодарности

Често ме питат дали колкото повече пиша, толкова по-лесно ми се удава писането. Бих искала да е така, но то просто не е. Всяка история е едно ново предизвикателство, нов пейзаж, който трябва да бъде запълнен със събития и герои. Затова съм толкова благодарна на хората, които са винаги с мен, особено когато започвам да се съмнявам дали наистина ще мога да разкажа историята по начина, по който бих искала.

Радостта ми е особено голяма, защото след като завърших историята, която ще прочетете, празнувам с моите най-близки и най-скъпи хора — децата и внуците ми и, разбира се, с него — моя чудесен съпруг Джон Конхийни.

А сега, скъпи мои читатели, надявам се да се насладите на онова, което ще се случи по време на смъртоносната среща по случай двадесет години от завършването на випуска в гимназията „Стоункрофт“ в прекрасната долина на река Хъдсън.

1

Това беше третият път, когато идваше в Лос Анджелис, за да наблюдава всекидневната й програма.

— Познавам всички твои навици — прошепна Бухала, докато чакаше в къщичката край басейна. Лъчите на утринното слънце се процеждаха през листата на дърветата и от тях водопадът, който се изливаше в басейна, блещукаше и искреше с цветовете на дъгата.

Помисли си с лека почуда дали Алисън чувства, че й остава още само една минута живот на тази земя. Дали е обзета от тревога, или има подсъзнателното желание да се откаже от плуването си тази сутрин? Но дори и да го направеше, това нямаше дай помогне. Вече беше твърде късно. Днес тя щеше да умре.

Плъзгащата се стъклена врата се отвори и Алисън излезе във вътрешния двор, покрит с големи, неправилни плочи. Сега, на тридесет и осем години, беше безкрайно по-привлекателна, отколкото преди двадесет. Тялото й — загоряло и тънко, изглеждаше фантастично по бикини. Косата й бе боядисана и имаше цвят на мед. Беше подстригана по модата и стигаше до брадичката, като в известна степен смекчаваше твърдата й линия.

Жената остави хавлията, която носеше, на шезлонга.

Слепият, безразсъден гняв, който тихо клокочеше в него, ескалира, засили се и стигна до ярост, но веднага и също толкова бързо спадна и бе заменен от задоволството, породено от онова, което предстоеше да направи. Беше гледал някакво интервю, в което известен и смел до безразсъдство гмурец се кълнеше, че мигът преди скока му доставя неописуем трепет, който иска да изпитва отново и отново. Може би заради знанието, че рискува живота си.

„При мен е различно — помисли си той. — Аз чувствам този трепет в мига, в който се разкривам пред тях. Знам, че ще умрат, а когато ме видят, те също разбират това. Осъзнават какво смятам да им сторя.“

Алисън пристъпи по дъската за скокове и се разкърши. Наблюдаваше я как подскача леко, за да провери гъвкавостта на трамплина. Сетне тя постави двете си ръце пред гърдите и се приготви за скок.

Бухала отвори вратата на къщичката в мига, в който краката й се отделиха от дъската. Искаше тя да го види, докато е във въздуха, точно преди да стигне до водата. Искаше да разбере, да осъзнае колко е уязвима и безпомощна.

За кратък миг очите им се срещнаха. Той съвсем ясно видя изражението на лицето й и чувствата, които я сграбчиха, когато се заби във водата. Беше уплашена. Беше дори ужасена, защото осъзнаваше факта, че е неспособна да се съпротивлява. Вече знаеше, че е обречена и не може да направи нищо, за да се спаси.

Той влезе в басейна, преди Алисън да изплува на повърхността. Сграбчи я и я притисна към гърдите си, като се разсмя, докато тя го блъскаше и риташе с крака. Колко беше глупава. Просто трябваше да приеме неизбежното.

— Ти ще умреш — прошепна. Гласът му беше спокоен и безизразен, лишен от всякакви емоции.

Косата й бе полепнала по лицето му и го заслепяваше. Той нетърпеливо я махна. Не обичаше да се разсейва и не искаше да пропусне удоволствието да се наслаждава на борбата й, както и да наблюдава агонията.

Краят приближаваше. В стремежа си да поеме въздух Алисън отвори уста и нагълта вода. Той усети последното, отчаяно усилие да се освободи от хватката му, след което безпомощните, слаби тръпки на тялото й започнаха да затихват. Притисна я по-близо до себе си, желаейки да прочете по някакъв начин мислите й. Дали се молеше в този миг? Може би отправяше молитви към Бога да я спаси? Дали я озаряваше светлината, която хората, изпаднали в състояние, близко до смъртта, твърдят, че са видели?

Изчака цели три минути, преди да я пусне. След което с доволна усмивка проследи как тялото й с разперени ръце бавно потъва във водата и стига до дъното.

Беше седем и пет, когато излезе от басейна и облече памучен пуловер с качулка и шорти, нахлузи маратонки и си сложи шапка и тъмни очила. Вече бе избрал мястото, където щеше да остави мълчаливата следа за своето посещение. Визитната картичка, която всички винаги пропускаха.

В седем и шест минути започна да тича по спокойната, празна улица. Още един тичащ глупак сред тълпата от тичащи сутрин глупаци.

2

Този следобед Сам Дийган нямаше намерение да отваря досието на Карън Съмърс. Всъщност беше започнал да рови по дъното на най-долното чекмедже в бюрото си, за да потърси опаковката с хапчета срещу простуда, за които бегло си спомняше, че се търкаляха там. Когато пръстите му докоснаха изтърканата и до болка позната папка, той се поколеба, след което с лека гримаса я извади и отвори. Погледна датата на първата страница и веднага осъзна, че е бил обзет от подсъзнателното желание да я намери. Смъртта на Карън Съмърс бе настъпила в Деня на Колумб, който се падаше следващата седмица. Но убийството беше извършено преди двадесет години.

Папката отдавна трябваше да бъде прибрана при другите неразрешени случаи, но трима прокурори, последователно заемали поста, отстъпиха пред настойчивостта му и снизходително позволиха да я държи подръка. Преди двадесет години Сам беше първият детектив, пристигнал в отговор на телефонното обаждане на обезумялата майка, която плачеше, че дъщеря й е била заклана.

Минути по-късно, когато пристигна в къщата на Маунтин Роуд в Корнуол-он-Хъдсън, той завари спалнята, където се бе разиграла трагедията, пълна с шокирани и ужасени съседи. Един от тях се бе навел над леглото и безполезно се опитваше да направи изкуствено дишане на жертвата уста в уста. Други се мъчеха да изведат обезумелите родители и да ги отдалечат от ужасната, смразяваща сърцето гледка на зверски прободеното тяло на дъщеря им.

Косата на Карън Съмърс бе разпиляна по възглавницата. Когато дръпна безполезния спасител настрани, Сам видя прободните рани в гърдите и сърцето на момичето, които сигурно бяха причинили моментална смърт и бяха напоили чаршафите с кръвта й.

Спомни си първата мисъл, която мина през главата му тогава. Най-вероятно нещастната млада жена изобщо не бе чула нападателя да влиза в стаята. Сигурно не се бе събудила, разсъждаваше той, докато отваряше папката и клатеше глава. Писъците на майката бяха привлекли не само съседите, но и градинаря, и пощаджийчето, донесло вестници в съседната къща. В резултат имаха местопрестъпление с напълно унищожени улики.

Нямаше следи от насилствено влизане. Нищо не липсваше. Карън Съмърс бе на двадесет и две години, студентка по медицина първи курс, която бе изненадала родителите си, прибирайки се предишната нощ у дома. Най-логичният заподозрян беше бившето й гадже Сайръс Линдстром, студент трета година по право в Колумбийския университет. Той призна, че Карън му предложила да започнат да се срещат и с други хора, но също така се кълнеше, че се съгласил с нея. Според него това било добра идея, защото все още не бил готов за сериозна връзка. Алибито му, че е спал в апартамента, който държеше заедно с още трима студенти по право, бе потвърдено, макар че и тримата му съквартиранти си бяха легнали около полунощ и не знаеха дали Линдстром не е напускал жилището след това. Беше установено, че смъртта на Карън е настъпила между два и три часа след полунощ.

Линдстром бе посещавал дома на Съмърс няколко пъти. Знаеше къде стои резервният ключ — под фалшивия камък близо до задната врата. Знаеше, че стаята на Карън е първата вдясно, след като се качиш по задното стълбище. Но не можеше да се докаже, че е шофирал осемдесет километра от ъгъла на Амстердам Авеню и Десета улица в Манхатън до Корнуол-он-Хъдсън посред нощ, за да я убие.

Интересчия — ето как наричаме днес хора като Линдстром, разсъждаваше Сам. Винаги бе смятал, че това момче е виновно колкото греха. Така и не можа да разбере защо семейство Съмърс го защитаваше. Човек можеше да реши, че защитават собствения си син! Господи!

Сам хвърли папката върху бюрото си, стана и отиде до прозореца. От тук можеше да види паркинга. Спомни си как преди години някакъв затворник, обвинен в убийство, бе успял по време на съдебния процес да надвие пазача си, да скочи от прозореца на съда, да стигне до паркинга, да вземе с принуда колата на случаен човек и да отпраши с нея.

Хванаха го за двадесет минути, помисли си Сам. Тогава защо вече двадесет години не можеше да открие животното, убило Карън Съмърс? Според него това бе Линдстром и все още продължаваше да мисли така.

Днес Линдстром беше известен и много влиятелен нюйоркски адвокат по криминални дела. Голям майстор в оправдаването на убийци нехранимайковци. Много подходящо и естествено занимание за него, нали сам беше един от тях!

Сам сви рамене. Денят беше гаден, дъждовен и необичайно студен за началото на октомври. „Винаги съм я обичал тази работа — помисли си той, — но вече не е същото. Готов съм да се оттегля. Станах на петдесет и осем години. Работих почти през целия си живот. Просто трябва да се пенсионирам, да взема пенсията си и да се оттегля. Да отслабна малко. Да посетя децата и да прекарвам повече време с внуците. Преди да се озърна, ще пораснат и ще отидат в колеж.“

Имаше смътното усещане, че в главата му назрява главоболие, докато прекарваше ръка през оредяващата си коса. Кейт непрекъснато му повтаряше да престане да го прави. Според нея така отслабвали корените.

С крива усмивка на лицето по повод ненаучния анализ на починалата си съпруга относно настъпващото оплешивяване, Сам се върна при бюрото и загледа папката с надпис „Карън Съмърс“.

Той все още редовно посещаваше майка й Алис, която се бе преместила да живее в града. Правеше го, защото подозираше, че за нея е успокоително да знае, че полицията все още се опитва да открие човека, отнел живота на дъщеря й. Но не бе само заради това. Сам имаше предчувствието, че някой ден Алис ще му спомене нещо, което до този момент не е смятала за важно. Нещо дребно и незначително, което щеше да бъде първата стъпка към откриването на човека, влязъл в стаята на Карън онази нощ.

Точно тази надежда го задържаше на служба през последните няколко години, помисли си Сам. Толкова много искаше да разреши този случай! Но не можеше да чака повече.

Той се върна до бюрото и отвори долното чекмедже, след което се поколеба. Би трябвало да престане да се занимава с това убийство. Беше време да сложи тази папка при другите неразрешени случаи. Бе направил всичко, на което бе способен. Беше се постарал да даде най-доброто от себе си. През първите дванадесет години след убийството на всяка годишнина беше ходил на гробището. Стоеше там по цял ден, скрит зад един мавзолей, и наблюдаваше гроба на Карън. Беше монтирал дори записващо устройство, ако убиецът изрече нещо на глас. Имаше такива случаи, когато убийци са били залавяни, защото са отбелязвали годишнина от убийството, като са посещавали гроба на жертвата и са говорили за престъплението си там.

Единствените хора, които идваха на гроба на Карън обаче, бяха родителите й и той изпитваше угрижения на съвестта и дълбоко чувство за вина, когато слушаше спомените им за единствената им дъщеря. Престана да идва след смъртта на Майкъл Съмърс, който почина преди осем години, когато Алис дойде сама на гроба, където съпругът и дъщеря й лежаха един до друг. Тогава Сам си тръгна, защото не искаше да стане свидетел на мъката й. И никога повече не се върна.

Докато стоеше с папката на Карън Съмърс, той взе решението си. Повече нямаше да вади това досие. А следващата седмица, на двадесетата годишнина от смъртта й, щеше да го сложи при архивите и да подготви документите си за пенсия.

Но щеше да отиде на гроба й, каза си Сам. Просто за да й каже колко много съжалява, че не успя да направи нищо повече за нея.

3

Трябваха й почти седем часа, за да измине разстоянието от Вашингтон през Мериленд, Делауер и Ню Джърси до градчето Корнуол-он-Хъдсън.

Това не бе пътуване, което Джийн Шеридан правеше с радост, не само заради разстоянието, но и защото Корнуол, градът, в който бе израснала, бе пълен с болезнени спомени.

Беше си обещала, че без значение колко очарователно настоятелен бе Джак Емерсън, председателят на инициативния комитет за организиране на срещата по случай двадесет години от завършване на гимназия, и неговите опити да я склони да присъства, ще се оправдае с работа, неотложни срещи, здравословни проблеми. Всичко, което можеше да измисли, за да не отиде на събирането.

Нямаше никакво желание да празнува двадесет години от завършването на гимназия „Стоункрофт“, въпреки че бе благодарна за образованието, получено там. Дори не й пукаше за медала „Видна възпитаничка“, който щеше да получи, макар че годините, прекарани в „Стоункрофт“, бяха основният подстъп към следването й в „Брин Моур“[1] и доктората в Принстън.

Но тъй като възпоменателната служба в памет на Алисън бе включена като част от програмата на срещата, Джийн реши, че е невъзможно да откаже.

Смъртта на Алисън все още й изглеждаше толкова нереална, че всеки миг очакваше да чуе звъна на телефона и познатият глас да произнесе забързано, като в скоропоговорка, сякаш за десет секунди трябваше да изкаже всичко най-важно на света:

„Джийни! Не си се обаждала напоследък. Забрави, че съм жива. Мразя те. Не, не те мразя. Обичам те. Обожавам те. Ти си толкова умна. Следващата седмица в Ню Йорк има премиера. Кърт Балард е от моите клиенти. Страхотен актьор, но така великолепно не му пука за никого! Възхищавам му се. Последната му приятелка ще го придружава. Направо ще припаднеш, като чуеш името й. Както и да е. Можеш ли да дойдеш следващия вторник — коктейл в шест, прожекция и след нея вечеря за двадесет, тридесет или петдесет души?“

Алисън винаги успяваше да побере подобен род съобщения в рамките на около десет секунди, помисли си Джийн, и задължително бе силно изненадана, когато в деветдесет процента от случаите тя й отказваше, защото не можеше да зареже всичко и да хукне за Ню Йорк, за да се присъедини към предстоящия купон на звездите.

Алисън беше мъртва почти от месец. Беше невъзможно да го повярва, както бе невъзможно да приеме факта, че може би е станала жертва на някаква мръсна игра. Наистина през кариерата си нейната стара приятелка си бе спечелила доста врагове. Не е възможно човек да оглавява една от най-големите и печеливши артистични агенции за таланти в страната, без да бъде мразен. Освен това остроумният, хаплив и остър като рапира сарказъм на Алисън бе сравняван по своето жило с този на легендарната Дороти Паркър[2]. Дали някой, когото бе направила за смях или бе уволнила, е бил достатъчно ядосан, че да я убие? — чудеше се Джийн.

Искаше й се да вярва, че е получила краткотраен припадък, след като е скочила в басейна. Не можеше да си представи, че някой е държал главата й под водата, докато се удави.

Тя погледна към чантата си, оставена на седалката до нея, и мисълта й прескочи към плика, който лежеше вътре. Какво трябваше да направи, Боже мили? Кой й го бе изпратил и защо? Как бе възможно някой да е открил истината за Лили? Дали не е в беда? О, Господи, какво да стори? Какво можеше да стори?

Тези въпроси бяха причина за безсънни нощи, продължили седмици наред, дори и след като получи доклада от лабораторията.

Намираше се на отклонението, което водеше от път 9W към Корнуол. А близо до Корнуол беше Уест Пойнт. Джийн преглътна с мъка буцата, заседнала в гърлото й, и се опита да се концентрира върху красотата на октомврийския следобед. Дърветата бяха толкова приказно фантастични с премяната си от златно, оранжево и огненочервено, че дъхът на човек направо спираше. Зад тях се извисяваха сини планини, които както винаги бяха тържествено спокойни. Високата планинска земя на река Хъдсън. Почти бе забравила колко красиво е тук, помисли си тя.

Но тази мисъл неизбежно я наведе на спомена за неделните следобеди, прекарани в Уест Пойнт, когато седеше на стълбите пред паметника в следобед като този. Беше започнала своята първа книга точно там — история на Уест Пойнт.

Трябваха й десет години, за да я завърши, спомни си Джийн. Главно защото дълго време просто не можеше запише за това.

Кадет Карън Рийд Торнтън младши от Мериленд. Стоп! „Не мисли за Рийд сега — предупреди сама себе си Джийн. — Забранявам ти!“

Завоят, който направи от път 9W към Уолтън Стрийт, беше повече плод на автоматичната й реакция, отколкото обмислено решение. „Глен-Ридж Хаус“ в Корнуол, наречен на един от големите пансиони в града от средата на деветнадесети век, беше хотелът, избран за срещата. Във випуска бяха деветдесет ученици. Според последните, най-пресни новини, които бе получила, четиридесет и двама от тях бяха изразили съгласие да дойдат заедно със съпруги, съпрузи или други близки, както и с децата си.

Не й се налагаше да прави подобни допълнителни резервации.

Решението срещата да се състои през октомври вместо през юни беше на Джак Емерсън. Той бе провел допитване сред съучениците и бе установил, че през юни собствените им деца завършват основно училище или гимназия, така че това усложняваше срещата на родителите.

Беше получила по пощата идентификационна карта със снимката й от последния клас на гимназията и името под нея. Беше пристигнала заедно с програмата за срещата и включените в нея мероприятия: петък вечер — коктейл по случай откриването, с бюфет. Събота — закуска, екскурзия до Уест Пойнт, тържествено вдигане на знамето и футболен мач между отборите на армията и Принстън, коктейл и официална вечеря. Първоначално в неделя бе планирана късна закуска в „Стоункрофт“, но след смъртта на Алисън бе решено да отслужат утринна молитва в нейна памет. Тя беше погребана в гробището в съседство с училището и службата щеше да се проведе там.

В своето завещание Алисън бе оставила голяма сума — дарение за ученическия фонд в „Стоункрофт“, което бе основната причина за набързо организираната възпоменателна церемония.

Главната улица не беше променена, мислеше си Джийн, докато караше бавно през града. Много години бяха минали откакто беше тук за последен път. През лятото, през което завърши „Стоункрофт“, майка й и баща й най-сетне се разделиха, продадоха къщата и тръгнаха всеки по своя път. Сега баща й управляваше хотел в Мауи[3]. Майка й се бе върнала в Кливланд, където бе родена и израснала, и се бе омъжила за първото си гадже от гимназията.

— Най-голямата ми грешка бе, че преди тридесет години се омъжих за Ерик — свенливо призна тя на сватбата си.

„А аз къде останах? Къде сложиха мен?“ — бе преминало през главата на Джийн в онзи момент. Но не можеше да отрече, че разпадането на семейството й милостиво бе сложило край на живота й в Корнуол.

Тя успя да преодолее импулсивното си желание да направи завой към Маунтин Роуд и да мине покрай старата им къща. Може би щеше да намине през уикенда, помисли си Джийн, но не и сега. След три минути спря на алеята пред „Глен-Ридж Хаус“ и портиерът, с професионална любезна усмивка на лицето, отвори вратата на колата й и я поздрави:

— Добре дошли у дома.

Джийн натисна копчето за багажника и видя как куфарът и чантата й за дрехи бяха извадени оттам.

— Вървете направо на рецепцията — насочи я портиерът. — Ние ще се погрижим за багажа ви.

Фоайето на хотела бе добре подредено и топло, с плътни завеси, дебели килими и предразполагащо оформени групи от столове. Рецепцията беше вляво, а диагонално спрямо нея Джийн забеляза бар, на който вече се тълпяха подранилите, решили да се почерпят преди коктейла гости.

Едно флагче на рецепцията приветстваше срещата на випуска от „Стоункрофт“.

— Добре дошли у дома, госпожо Шеридан — поздрави я чиновникът, мъж над шестдесет години. Усмивката му разкри блестящи като сняг зъби. Зле боядисаната му коса невероятно наподобяваше полировката на бюрото от черешово дърво. Джийн му подаде кредитната си карта и през главата й мина нелепата мисъл, че сигурно е отчупил една треска от него, за да я покаже на бръснаря си като мостра.

Все още не бе готова да се срещне и разговаря с когото и да било от бившите си съученици и се надяваше, че ще успее да се качи в асансьора, без някой да я спре. Искаше да има поне половин час, през който да вземе душ и да се преоблече, преди да закачи картата със снимката на едно уплашено осемнадесетгодишно момиче с разбито сърце, каквато бе тогава, и да се присъедини към съучениците си на коктейла.

Взе ключа от стаята си и се обърна, но чиновникът неочаквано я спря.

— О, госпожо Шеридан, щях да забравя. Има факс за вас. — Той погледна към името на плика. — Извинете. Би трябвало да ви наричам доктор Шеридан.

Без коментар Джийн скъса плика. Факсът бе от секретарката й в Джорджтаун. Той гласеше: „Доктор Шеридан, извинете, че ви безпокоя. Това вероятно е някаква шега или грешка, но смятам, че трябва да го видите.“ Това беше лист хартия, получен по факса в нейния офис след заминаването й. На него пишеше: „Джийн, предполагам вече си се убедила, че познавам Лили. Имам обаче един проблем. Да я целуна ли, или да я убия? Шегувам се. Ще ти се обадя.“

За миг Джийн почувства, че не е в състояние нито да мисли, нито да се движи. Да я убие? Но защо? Защо!

Той седеше на бара, оглеждаше се и очакваше тя да се появи. През всички тези години бе виждал снимките й на обложките на книгите и всеки път, когато я погледнеше, беше изненадан да установи, че Джийни Шеридан продължава да изглежда като ученичка.

В „Стоункрофт“ тя бе една от отличните, но скромни ученички. Дори беше мила с него, макар и по доста небрежен начин. Беше започнал да я харесва, докато Алисън не му разказа как те са си правели майтап с него. Знаеше кои бяха те — Лора, Катерин, Дебра, Синди, Глория, Алисън и Джийн. Обикновено седяха на една маса на обяд в ученическия стол.

Колко бяха мили и сладки! — мислеше си той, докато гърлото му се пълнеше с горчива жлъч. Сега Катерин, Дебра, Синди, Глория и Алисън вече ги нямаше. Беше оставил Лора последна. Най-смешното бе, че все още не знаеше какво да прави с Джийн. Поради неизвестни причини продължаваше да се колебае дали да я убие или не. Все още си спомняше времето, когато като „заек“ в първи курс се опита да влезе в отбора по бейзбол. Безмилостно го отрязаха и той се разплака с онези детски сълзи, които навремето не можеше да сдържа.

Ревящо бебе. Ревящо бебе.

Хукна да бяга от игрището, а малко по-късно Джийни го настигна.

— Не плачи. И аз не успях да стана капитан на мажоретките — каза му тя. — Е, и какво от това?

Знаеше, че го бе последвала, защото й бе мъчно за него. Нещо му подсказваше, че тя не бе от онези, които му се присмиваха и го подиграваха, защото бе поискал да излезе на разходка с Лора. Но въпреки това го бе наранила. По друг начин.

Лора бе най-хубавото момиче в целия випуск — златиста коса, сини като китайски порцелан очи, страхотно тяло, което не оставаше скрито дори под тъпата ученическа униформа на „Стоункрофт“. Даваше си идеално сметка за властта си над момчетата. Думите „Ела насам“ или „Я се разкарай“ излизаха съвършено естествено от устата й.

Алисън още тогава си бе гадна, язвителна и подла. Тя пишеше очерци и рецензии за училищния вестник и нейната рубрика „Зад кулисите“ бе посветена на сценичните дейности, в които участваха. Винаги намираше начин да се заяде с някого и да го направи за смях. При това го правеше брилянтно, беше в кръвта й, направо й идеше отръки. Например в статията си за пиесата, която играха в последния клас, бе написала следното: „За всеобща изненада Джоуел Нийман в ролята на Ромео успя да запомни повечето от репликите си.“ Въпреки това по-отраканите ученици смятаха Алисън за новаторка и бунтарка. А непохватните и тъпаците стояха колкото може по-далеч от нея.

„Тъпаците като мен“ — помисли си той, вкусвайки за пореден път с неописуемо удоволствие спомена за ужаса, изписан върху лицето й, когато го видя да се приближава към нея от къщичката при басейна.

Джийн беше от отраканите и известните, но не приличаше на другите момичета.

Беше избрана в ученическия комитет, но на събранията обикновено седеше толкова мълчалива и тиха, че човек можеше да си помисли, че изобщо не може да говори. Но всеки път, когато си отвореше устата, независимо дали там или в клас, винаги даваше правилния отговор. Дори тогава бе първа по успех по история и знаеше всичко. А онова, което го изненада най-много сега, бе колко по-хубава е станала. Правата й светлокестенява коса беше по-тъмна, по-гъста и подстригана като шлем около лицето. Беше тънка, но не болезнено слаба като манекенка. Вероятно през годините бе научила как да се облича. Сакото и панталоните й бяха отлично скроени. Измъчван от нетърпение да види изражението на лицето й, той я наблюдаваше как пъха факса в чантата си.

Аз съм бухалът и живея на дървото.

Можеше съвсем ясно да чуе как Лора го имитира. Гласът й звучеше в главата му.

— Тя ти има зъб! Каза, че си се побъркал — бе изкряскала Алисън онази нощ преди двадесет години. — И освен това ни разказа, че си подмокрил гащите!!! Пикльо!

Можеше да си представи как всички му се подиграват. Можеше да чуе пронизителните звуци на жлъчния им кикот. Беше станал за посмешище в очите им!

Всичко започна много отдавна. В първи клас, когато бе само на седем години, участваше в училищната пиеса. Това беше неговата реплика, единственото, което трябваше да каже. Но просто не можа да я изрече. Запъна се и толкова силно започна да заеква, че всички деца на сцената и дори някои от родителите започнаха да се подсмиват.

— Аз-аз-аз съм бу-бу-бухалът и жи-жи-жи-вея на дър-дър-дър…

Така и не можа да произнесе думата дърво. Избухна в сълзи и избяга от сцената, заедно с клончето, което държеше в ръката си. Баща му го наби за това, че се е разциврил като мамино детенце. А майка му каза:

— Остави го! Той е глупак. Какво очакваш от него? Погледни го! Отново се е напикал.

Споменът за онзи срам се преплиташе с въображаемия смях на момичетата и се въртеше в главата му, докато гледаше как Джийн Шеридан се качва в асансьора. „Защо трябва да я пощадя? — помисли си той. — Може би първо Лора, сетне — нея. Тогава ще имате възможност да ми се присмивате на воля, момичета. Всички заедно, в ада.“

Чу, че някой произнесе името му, и се обърна. Дик Корили, големият футболен герой от техния клас, стоеше на бара до него и гледаше идентификационната му карта.

— Хей, радвам се да те видя! Страхотно! — сърдечно рече Дик.

„Лъжеш — помисли си Бухала. — И въобще не е страхотно, че те виждам.“

[1] Известен и престижен колеж, основан 1885 г. във Филаделфия като женски колеж. — Б.пр. ↑

[2] Известна американска писателка и поетеса от 20 век (1893–1967), майсторка на сатиричната новела и лиричната поезия. — Б.пр. ↑

[3] Хавайски остров. — Б.пр. ↑

4

Лора тъкмо вкара пластмасовата карта в ключалката на вратата, когато се появи пиколото с багажа й. Чанта за дрехи, два големи куфара и чантичка за тоалетни принадлежности. Можеше да го чуе какво мисли: „Скъпа госпожо, срещата ще продължи четиридесет и осем часа, а не две седмици.“

Вместо това младежът произнесе:

— Госпожо Уилкокс, жена ми и аз гледахме „Окръг Хендерсън“ всеки вторник. Смятаме, че сте страхотна. Има ли някакъв шанс да ви видим отново на екран?

Какъвто шанс има една снежна топка в пъкъла, отговори му наум Лора, но човекът очевидно най-искрено й се възхищаваше.

— В „Окръг Хендерсън“ не, но направих пробни снимки за канал „Максимум“ — отвърна тя. — Новите серии трябва да излязат след първи януари.

Не беше чистата истина, но не беше и лъжа. „Максимум“ одобриха снимките и й предложиха да играе в сериите. Но точно тогава, два дни преди да умре, й се обади Алисън.

— Лора, скъпа. Не знам как да ти го кажа, но имаме проблем. „Максимум“ искат някоя по-млада актриса да играе ролята на Еми.

— По-млада ли? — развика се тя. — Та аз съм само на тридесет и осем! За Бога, Алисън! Майката в сериала има дванадесетгодишна дъщеря. Не може да е родила на петнайсет! Освен това аз изглеждам добре, никой не ми дава годините! Знаеш, че е така.

— Не ми викай — отговори й с крясък Алисън. — Правя всичко, което мога, за да ги убедя да те задържат. Колкото до добрия външен вид, всеки в този бизнес изглежда добре след лазерна хирургия и лифтинг на лицето и задника. Ето защо е толкова трудно да се намери актриса за ролята на бабата. Никой не изглежда такъв, какъвто е.

Уговориха се да дойдат на тази среща заедно, спомни си Лора. Алисън й подшушна, че според списъка на съучениците им, потвърдили участието си, Гордън Амори ще бъде тук, а той несъмнено е важна фигура в „Максимум“. Каза й също, че Горди има достатъчно влияние и, ако бъде убеден да го използва, може да й помогне да задържи тази работа.

Беше настоявала и насилвала Алисън да се обади на Горди и да го накара да убеди „Максимум“ да й дадат ролята. Накрая Алисън не издържа и й каза направо в лицето:

— Първо на първо, никога не го наричай Горди. Той мрази това име. Второ, опитах се да бъда тактична само заради теб. Нещо, което, както добре знаеш, рядко съм. Но сега ще ти го кажа направо. Ти все още си красива, но не си никаква актриса. Хората в „Максимум“ смятат, че сериите ще станат абсолютен хит, но не и с теб. Може би Гордън ще успее да промени мнението им. Опитай се да го очароваш. Той си падаше по теб, нали?

Пиколото се отдалечи по коридора, за да напълни съдината с лед. След което се върна, почука на вратата и влезе. Без да се замисли дори, Лора отвори чантата си и извади двадесетдоларова банкнота.

Неговото пламенно „Безкрайно благодаря, госпожо“ я накара да се осъзнае. Отново бе играла неадекватно. Нямаше смисъл да се изхвърля толкова, и без това парите не й стигаха. Десетачка щеше да бъде напълно достатъчна.

Горди Амори бе едно от момчетата, които здраво й се сваляха, когато бяха в „Стоункрофт“. Кой би могъл да знае тогава, че ще постигне такива големи успехи? Господи, човек никога нищо не знае, помисли си със съжаление Лора, докато отваряше ципа на чантата за дрехи. Би трябвало човек да има кристално кълбо за предсказания, за да вижда в бъдещето.

Банята беше малка. Стаята също. И прозорците. Тъмнокафяв килим, кафяв тапициран стол, покривка на леглото в кафяво и тиквенооранжево.

Лора нервно измъкна от чантата вечерните рокли и официалните костюми, които носеше. Вече бе решила тази вечер да облече костюм на „Шанел“. Трябваше да блести. Да ги смачка, да ги убие! Да изглежда преуспяла, въпреки че не можеше да плати данъците си и данъчните бяха направили запор върху къщата й.

Алисън я бе осведомила, че Горди Амори е разведен. Последният съвет на приятелката й все още звучеше в ушите й:

— Виж какво, скъпа, ако не можеш да го уговориш да ти даде роля в сериала, може би ще успееш да го вкараш в леглото си и да го накараш да се ожени за теб. Научих, че е страшно богат и влиятелен. Забрави какъв неудачник беше в „Стоункрофт“.

5

— Нещо друго, което да направя за вас, доктор Шеридан? — попита пиколото.

Джийн поклати глава.

— Добре ли сте? Изглеждате много бледа.

— Добре съм, благодаря.

— Тогава само ни дайте знак, ако има нещо, което желаете.

Най-накрая вратата се затвори зад гърба му и тя можа да се отпусне на края на леглото. Беше пъхнала факса в задното джобче на чантата си. Сега го извади и отново прочете печатните букви: „Джийн, предполагам, вече си убедена, че познавам Лили. Имам обаче един проблем. Да я целуна ли, или да я убия? Шегувам се. Ще ти се обадя.“

Преди двадесет години доктор Конърс беше лекарят в Корнуол, на когото бе признала за своята бременност. Той се съгласи с нея, че ако уведомят родителите й, ще направят грешка.

— Готова съм да дам бебето за осиновяване без тяхно знание. Каквото ще да кажат. Аз съм на осемнадесет години и това е моето решение. Имам пълното право да го взема. Ако им кажа, те ще бъдат разстроени и много ще се ядосат. И ще направят живота ми непоносим — беше му казала тя, плачейки безутешно.

Доктор Конърс й бе разказал, че познава една двойка, която се е простила завинаги с надеждата да има свое собствено дете и е готова да си осинови.

— Ако си сигурна, че не можеш да запазиш бебето, мога да ти обещая, че тези хора ще му осигурят прекрасен дом, пълен с обич.

Успя да й уреди работа в една частна клиника в Чикаго, докато дойде време да роди. Сетне сам летя дотам, изроди бебето и го взе със себе си. През следващия септември тя започна да учи в колежа, а след десет години научи, че доктор Конърс е умрял от сърдечен удар, след като цялата му медицинска клиника изгоряла в пожар. Архивите му също бяха унищожени.

Но може би не всички бяха загубени. И ако бе така, кой ли ги бе открил и защо след толкова много години се свързваше с нея? Тези мисли измъчваха Джийн и я караха да агонизира от неизвестността.

Лили. С това име бе нарекла бебето, което бе носила девет месеца и бе познавала само четири часа. Три седмици преди дипломирането на Рийд в Уест Пойнт и нейното завършване в „Стоункрофт“ бе разбрала, че е бременна. И двамата бяха ужасно уплашени, но готови да се оженят веднага след завършването си.

— Родителите ми ще те харесат много, Джийни — беше й казал Рийд. Но тя знаеше, че той се притеснява и страхува от реакцията им. Беше споделил за предупреждението на баща му да внимава и да не завързва сериозни връзки, преди да навърши двадесет и пет. Бе сигурна, че не им беше разказал за нея. Седмица преди дипломирането си Рийд бе убит от неизвестен шофьор, карал с висока скорост в кампуса[1] на Уест Пойнт, където Рийд вървял покрай пътя. Вместо да се радват на сина си и да присъстват на неговото награждаване като пети по успех в академията, генералът, вече в оставка, и съпругата му — госпожа Карол Рийд Торнтън, получиха дипломата и сабята на починалото си момче на специална церемония по време на раздаване на дипломите.

Те никога не узнаха, че имат внучка.

Добре, дори ако някой бе намерил документите за нейното осиновяване, как той или тя бе станал толкова близък с Лили, че да вземе четката й за коса, по която все още имаше дълги златисти косми, увити около зъбчетата? — чудеше се Джийн.

Първата ужасна пратка съдържаше точно тази четка и бележка, в която пишеше: „Провери ДНК. Това е твоето дете.“ Онемяла от ужас, вкочанена от страх, Джийн бе извадила кичурчето пепеляворуса косичка, което пазеше от своето бебе, и го бе занесла в най-близката частна лаборатория заедно със собствени проби за ДНК и космите от четката. Резултатите безмилостно потвърдиха най-големите й страхове — космите от четката бяха от главата на нейната вече пораснала, почти двадесетгодишна дъщеря.

Възможно ли бе чудесната, грижовна и обичлива двойка приемни родители, които осиновиха Лили, да са узнали коя е биологичната майка и да се опитват да я изнудват за пари?

Когато книгата й за Абигейл Адамс[2] излезе и се превърна в бестселър, след което направиха и филм по нея, се вдигна много шум и името й наистина стана всеизвестно.

Дано всичко да е само за пари, помоли се Джийн, като се изправи и посегна към куфара. Време беше да го разопакова.

[1] Студентско градче с общежития. — Б.пр. ↑

[2] Съпруга на втория американски президент Джон Адамс (1797–1801). — Б.пр. ↑

6

Картър Стюарт хвърли чантата си на кревата. Вътре, освен бельото и чорапите, имаше няколко сака от „Армани“ и съответстващи им панталони. Неочаквано и импулсивно той реши да отиде на първото вечерно парти с джинсите и пуловера, с които бе облечен.

В училище беше мършаво и неспретнато хлапе, дете на мършава и неспретната майка. Когато тя се сетеше да хвърли дрехите в пералнята, обикновено нямаше прах за пране. Тогава сипваше белина и съсипваше всичко, което бе в машината. До момента, в който започна да крие дрехите си от нея и да си ги пере сам, ходеше на училище с леко зацапано или странно на цвят облекло.

Ако бъде облечен прекалено елегантно, когато за пръв път срещне бившите си съученици, видът му сигурно щеше да предизвика забележки и да събуди спомени за онова време и за начина, по който обикновено бе изглеждал. Какво щяха да видят сега, когато го погледнеха? Във всеки случай не и фъстъка, който бе в гимназията, почти последен в редицата, а мъж със среден ръст и силно, тренирано тяло. За разлика от повечето мъже, които бе зърнал в бара, той нямаше сиви кичури в гъстата си и добре подстригана тъмнокафява коса, нито бирено коремче. Снимката на идентификационната карта показваше младеж с рошава грива и почти затворени очи. Един журналист напоследък бе описал очите му като „тъмнокафяви, в които, когато е ядосан, неочаквано заиграват жълти пламъчета“. С една дума, нищо общо с предишния Картър.

Той нетърпеливо се огледа из стаята. Беше работил в този хотел през лятото на първата си година в „Стоункрофт“. Сигурно бе влизал в тази евтина стая, както и в много други, когато бе разнасял таблите с поръчки от рум сървиса на бизнесмени, на дами, тръгнали на екскурзия по долината на река Хъдсън, на родители, дошли на посещение при децата си в Уест Пойнт, и дори на любовни двойки, избягали от домовете и семействата си. Винаги можеше да ги разпознае, спомни си Картър. Обикновено, когато им носеше закуската, се усмихваше невинно и ги питаше: „На меден месец ли сте?“ Виновното изражение, което се появяваше на лицата им, беше направо неописуемо и го изпълваше със злорадство.

Мразеше това място тогава, мразеше го и сега. Но след като вече беше тук, можеше да слезе долу и да започне безкрайния ритуал с потупване по рамото и лицемерното „Радвам се да те видя“.

Залата „Хъдсън Вали“, където щеше да се проведе коктейлът, бе на мецанина. След като се увери, че взе със себе си картата, която служеше за ключ на стаята, той излезе и тръгна по коридора. Когато излезе от асансьора, чу по високоговорителите музика и гласове, които се опитваха да я надвикат. Изглежда в залата имаше около четиридесет-петдесет души. Двама сервитьори с табли, препълнени с чаши вино, стояха на входа. Той си взе чаша червено и го опита. Отвратително мерло. Би трябвало да се досети.

Отправи се към залата и тогава усети първото потупване по рамото.

— Господин Стюарт, аз съм Джейк Перкинс. Отразявам срещата в „Стоункрофт Газет“. Може ли да ви задам няколко въпроса?

Стюарт се обърна кисело и погледна нервното, нетърпеливо червенокосо момче, което стоеше на няколко сантиметра от него. Първото нещо, което трябва да научи човек, когато иска нещо от някого, е да не му се тика под носа, помисли си раздразнено Картър и отстъпи крачка назад, при което раменете му опряха в стената.

— Бих предложил да излезем навън и да си намерим някое по-спокойно местенце, освен ако не искате да четете по устните ми, Джейк.

— Не умея, сър. Навън е добра идея. Следвайте ме.

След няколко секунди колебание Стюарт реши да не изоставя виното. Сви рамене, обърна се и последва ученика надолу по коридора.

— Преди да започнем, господин Стюарт, може ли да изкажа възхищението си от вашите пиеси. Аз самият искам да стана писател. Искам да кажа, да стана известен като вас.

О, Господи, помисли си Стюарт. Само това липсваше.

— Всеки, който взема интервю от мен, все това казва. Повечето, ако ли не всички, не успяват.

Изчака да види израз на гняв или объркване, които обикновено се появяваха след това му изявление. Но за голямо негово удивление бебешкото лице на Перкинс се усмихваше невинно и жизнерадостно насреща му.

— Но аз ще успея — отвърна му нахакано момчето. — Абсолютно сигурен съм в това. Направих разследване за вас и за другите знаменитости, които ще получат медали. Всички ви обединява едно нещо. Трите жени са имали постижения още докато са били тук, но нито един от вас, четиримата мъже, не се е отличавал особено в „Стоункрофт“. Във вашия конкретен случай не можах да открия и най-скромната литературна дейност, отбелязана в дневника, а оценките ви по литература са повече от посредствени. Не сте писали за училищния вестник, нито…

Ама че хлапе, помисли си Стюарт и го прекъсна.

— По мое време училищният вестник беше аматьорски дори и за училищен вестник — вметна той, — и съм сигурен, че все още е. Никога не съм бил голям спортист, а писанията ми се ограничаваха единствено до личния ми дневник.

— Той ли е в основата на всяка от пиесите ви?

— Вероятно.

— Всички са прекалено мрачни.

— Нямам илюзии относно живота. Нямах такива и когато бях ученик тук.

— Тогава бихте ли заявили, че годините, прекарани в „Стоункрофт“, не са били щастливи за вас?

Картър Стюарт отпи глътка от мерлото.

— Не бяха щастливи — потвърди равнодушно той.

— Тогава какво ви накара да присъствате на тази среща?

Стюарт мрачно се усмихна.

— Възможността да бъда интервюиран от вас. А сега ме извинете. Виждам Лора Уилкокс, некоронованата кралица на нашия клас, да излиза от асансьора. Да видим дали ще ме познае.

Не взе листа хартия, който Перкинс се опита да пъхне в ръката му.

— Ако ми отделите само още една минута, господин Стюарт. Имам един списък тук, който мисля, че ще представлява интерес за вас.

Перкинс загледа гърба на Картър Стюарт, отдалечаващ се с бързи стъпки, за да посрещне великолепната блондинка, която в момента влизаше в зала „Хъдсън Вали“. Какъв гадняр, помисли си той. Държи се пренебрежително, облякъл се е с джинси, пуловер и маратонки, за да покаже своето презрение към всеки, който се е наконтил за вечерта. Той не е от типа, който обича да е на показ, нито е дошъл, защото колекционира безсмислени медали. Тогава какво го е накарало да дойде тук?

Това беше въпросът, който щеше да зададе в последното изречение на статията си. Вече бе проучил задълбочено Картър Стюарт. Започнал да пише в колежа. Написал оригинална едноактова пиеса, поставена от драмсъстава, която му донесла щедра стипендия след дипломирането в Йейл. Тогава изоставил първото си име Хауард — или Хауи, както му викали в „Стоункрофт“. Поставил първия си хит на Бродуей, преди да навърши тридесет. Ползва се с репутацията на самотник, който се крие в една от четирите си къщи из страната, докато работи върху поредната си пиеса. Дръпнат, неприятен, нелюбезен, перфекционист, гений — това бяха думите, с които обикновено го обрисуваха в статиите. „Аз имам и още няколко определения, които бих могъл да добавя — помисли си навъсено Перкинс. — И ще го направя.“

7

Марк Флайшман се нуждаеше от повече време, отколкото бе предвидил, за да стигне от Бостън до Корнуол. Беше се надявал, че ще има няколко часа, за да се разходи из града, преди да се срещне с бившите си съученици. Искаше да се възползва от шанса да направи разликата между своето собствено възприятие за момчето, което бе, когато учеше тук, и мъжа, който бе станал сега, така както той го разбираше. „Нима се надявам да изгоня собствените си демони?“ — мислеше си Марк.

Докато караше с вбесяващо бавна скорост към претъпкания с коли пункт за плащане на пътна такса „Кънектикът“, той не спираше да мисли за изявлението, което чу тази сутрин от бащата на един свой пациент.

— Докторе, вие знаете точно толкова добре, колкото и аз, че децата са жестоки. Те бяха жестоки по мое време, не са се променили и днес. Приличат на стадо млади лъвове, горделиво заобиколили ранената плячка. Точно така се държат сега с моето момче. Същото правеха и с мен, когато бях на неговите години. И знаете ли какво, докторе? Аз съм доста преуспял човек, но когато отида на поредната среща със съучениците си, за десет секунди преставам да бъда в списъка на 500-те най-преуспели мениджъри на компании в света. Отново се чувствам като онова несръчно хлапе, с което всеки си правеше майтапи. Пълна дивотия, нали?

Когато за пореден път трябваше да забави ход в трафика, Марк реши, че пунктът за плащане на магистрална такса „Кънектикът“ е в постоянна нужда от спешна помощ, ако се използваше медицинска терминология. Тук винаги се извършваше някакво голямо строителство покрай пътя или се осъществяваше поредното преустройство, което събираше трите пътни ленти в една, причинявайки по този начин неописуемо задръстване.

Неочаквано откри, че прави сравнение между проблемите на пътя и проблемите, които откриваше у своите пациенти, като момчето, чийто баща бе дошъл за консултация. Миналата година то беше направило опит за самоубийство. Друго хлапе, пренебрегвано и измъчвано, какъвто бе самият той някога, имаше желание да вземе пушка и да я насочи срещу съучениците си. Гневът, обидата и унижението се преплитаха, промъкваха се в опасна смесица и си търсеха изход. Когато това се случеше, някои хора се стремяха да унищожат себе си, други насочваха яростта срещу мъчителите си.

Като психиатър, специализирал детско-юношеска психиатрия, Марк водеше телевизионно предаване на живо, което напоследък се излъчваше по няколко канала и бе станало популярно. Отзивите бяха много ласкави. „Висок, строен, жизнен, забавен и мъдър, доктор Марк Флайшман не говори глупости, докато се опитва да помогне при решаване на проблемите в онази болезнена преходна възраст, наречена пубертет“ — това бе написал един критик за неговото шоу.

„Може би ще успея да оставя всичко това зад гърба си след този уикенд“ — мислеше си Марк.

Тъй като не му остана време да обядва, веднага след като пристигна в хотела, той отиде на бара и си поръча сандвич и светла бира. Когато обаче барът неочаквано започна да се пълни с участници в срещата, Марк бързо поиска сметката, остави сандвича си недояден и се прибра в стаята.

Беше пет и четвърт и сенките започнаха да приближават и да стават по-плътни и тежки. Той застана за няколко минути пред прозореца. Мисълта за онова, което трябваше да направи, му тежеше. Но след това щеше да остави всичко зад гърба си, помисли си Марк. Дъската щеше да бъде отново чиста. И тогава наистина би могъл да бъде жизнерадостен и забавен. А може би и мъдър.

Почувства как очите му се навлажниха и рязко се отдръпна от прозореца.

Гордън Амори слезе с асансьора, като остави идентификационната си карта в джоба. Щеше да си я закачи чак когато се присъедини към приема. Засега му бе много по-забавно да остане неразпознат от бившите си съученици и да наблюдава техните имена и снимки, докато влизаха в асансьора на всеки етаж.

Джени Адамс беше последната, която се качи. Като дете беше доста ячка дебеланка и въпреки че сега бе малко поотслабнала, все още бе едра жена. Имаше нещо провинциално и селско в евтиния костюм от ламе и неподходящото бижу, купено очевидно от амбулантен търговец. Придружаваше я як мъж, чиито биволски рамене и бицепси опъваха до спукване шевовете на прекалено тясното му сако. Двамата се усмихнаха широко и поздравиха всички, когато влязоха в асансьора.

Гордън не отговори. Останалите шестима, всички със своите карти, отвърнаха в хор. Триш Канън, която Гордън помнеше като спринтьорка и която все още си беше тънка като щека, изписка.

— Джени! Изглеждаш страхотно!

— Триш Канън! — Ръцете на Джени обгърнаха бившата й съученичка. — Хърб, това е Триш. Двете си подсказвахме по математика. Триш, запознай се със съпруга ми Хърб.

— А това е моят Баркли — представи на свой ред мъжа си Триш. — И…

Асансьорът спря на мецанина. Когато излязоха от него, Гордън моментално извади идентификационната си карта и я закачи на ревера си. Скъпата пластична операция, която си бе направил, го бе променила до неузнаваемост и той изобщо не приличаше на момчето с лице като на невестулка, какъвто бе на училищната снимка. Сега носът му беше прав, клепачите на очите, които преди тежаха и почти ги скриваха, бяха опънати, а очите — широко отворени. Брадичката му бе правилно изваяна, а ушите прилепваха към черепа. Имплантанти и професионалната работа на фризьор от висша класа бяха превърнали тънката и рядка косица в гъста мъжка грива с цвят на конски кестен. Единствената външна следа от измъченото момче, което беше някога, бе, че в момент на голям стрес започваше да си гризе ноктите. Така и не можа да се раздели с този свой детски навик.

Оня Горди, когото всички познаваха в училище, вече не съществуваше, напомни си той и се упъти към зала „Хъдсън Вали“. Усети, че някой го тупа по рамото, и се обърна.

— Господин Амори?

Непознато червенокосо момче с бебешко лице и бележник в ръка стоеше пред него.

— Аз съм Джейк Перкинс, репортер на „Стоункрофт Газет“. Вземам интервюта от забележителностите на вашия випуск. Може ли да отнема една минута от времето ви?

Гордън се опита да се усмихне топло.

— Разбира се.

— Може ли да започна с констатацията, че сте се променили много за тези двадесет години?

— Предполагам, че е така.

— Вече притежавате основния пакет от акциите на четири кабелни телевизионни канала. Защо купихте и „Максимум“?

— „Максимум“ има репутацията на силна телевизионна програма с широка семейна аудитория. Реших, че ще бъде подходящо чрез нея да разширим нашите възможности и да стигнем до онази част от публиката, която искам да направим наши зрители.

— Носят се слухове за нов сериал, както и клюката, че кашата бивша съученичка Лора Уилкокс ще играе главната роля. Вярно ли е това?

— Досега не е имало кастинг във връзка със сериала, за който говорите.

— Вашият канал, отразяващ престъпленията и наказанията, бе критикуван като прекалено натуралистичен и изпълнен с насилие. Съгласен ли сте?

— Не, не съм. Той показва самата реалност, случки от живота, а не някакви сълзливи и изкуствени, измислени ситуации, които са в основата на комерсиалните телевизионни мрежи. Ще ме извините ли?

— Само още един въпрос, моля. Бихте ли хвърлили един поглед на това?

Гордън Амори нетърпеливо пое листа хартия от Перкинс.

— Познавате ли тези имена?

— Изглежда са на някои от моите съученички.

— Това са пет жени от вашия клас, които са умрели или изчезнали през последните двадесет години.

— Не знаех това.

Перкинс посочи с пръст листа.

— И аз бях удивен, когато започнах разследванията си. Първата е Катерин Кейн, загинала преди деветнадесет години. Колата й пада в Потомак, когато е първокурсничка в университета „Джордж Вашингтон“. Синди Ланг изчезва, докато кара ски в Сноубърд. Глория Мартин неочаквано се самоубива. Дебра Паркър пилотира собствения си самолет и преди шест години катастрофира с него. Миналия месец Алисън Кендал се удави в басейна си. Ще се съгласите ли, че определението випуск с много лош късмет е подходящо, и дали бихте направили предаване на тази тема във вашата телевизия?

— Бих предпочел да го нарека трагичен випуск. Но нямам намерение да правя предаване за тях. А сега, ако ме извините…

— Разбира се. Само още един въпрос. Какво означава за вас получаването на медал от „Стоункрофт“?

Гордън Амори се усмихна. „Нищо не означава, бих казал, чумата да те вземе! Въпреки подигравките, които изтърпях тук, и нещастния живот, който живях, успях да се издигна и да стана голям“ — ето какво си мислеше Гордън. Вместо това отговори:

— Подобно отличие е сбъдване на мечтата ми да бъде приет като преуспял човек в очите на моите съученици.

8

Роби Брент се регистрира в хотела в петък следобед. Тъкмо бе приключил шестдневния си ангажимент в казино „Тръмп“ в Атлантик Сити, където прочутият му комедиен талант бе привлякъл както обикновено многобройна публика. Нямаше смисъл да лети обратно до дома си в Сан Франциско и да се връща после пак, пък и му бе все едно дали ще остане в Атлантик Сити или ще спре в Ню Йорк.

Това бе удовлетворяващо решение, мислеше си той, докато се обличаше за коктейла. Посегна в гардероба, за да вземе тъмносиньото си сако. След като го облече, се огледа критично в огледалото. Осветлението бе отвратително, но все пак изглеждаше добре. Сравняваха го с Дон Рикълс[1] не само заради комедийната игра, но и заради приликата. Кръгло лице, блестящ купол на черепа, леко набита фигура — можеше да разбере сравнението. Все пак, видът му не пречеше на жените да си падат по него. След „Стоункрофт“, добави сам на себе си Роби, определено след „Стоункрофт“.

Все още имаше няколко минути, преди да стане време да слезе долу. Отиде до прозореца и погледна навън, мислейки си как вчера, след като се регистрира в хотела, излезе из града и обиколи къщите на съучениците си, които също като него бяха отличени и щяха да бъдат наградени с медал на срещата.

Мина покрай къщата на Джийни Шеридан. Спомни си как на няколко пъти полицията бе пристигала тук, повикани от съседите, защото родителите й се бяха сбили на алеята. Беше чул, че по-късно се развели. Вероятно за хубаво. Хората често предсказваха, че единият или другият ще свърши зле по време на някой от побоите.

Първата къща на Лора Уилкокс беше непосредствено до тази на Джийни. После, когато бяха във втори курс, баща й наследи пари и семейството се премести в голяма къща на Конкорд Авеню. Спомни си как като дете бе минавал покрай първата къща на Лора с тайната надежда тя случайно да излезе, така че да я заговори.

Къщата бе купена от едно семейство на име Съмърс. Дъщеря им беше убита в нея. Родителите сигурно я бяха продали. Повечето хора не остават по местата, където децата им са прободени с нож до смърт. Беше в Деня на Колумб, спомни си Роби.

Поканата за срещата лежеше на леглото му. Той я погледна. Имената на отличените съученици и биографиите им бяха включени към пакета. Картър Стюарт. Колко време му е трябвало след „Стоункрофт“ да се откаже от името Хауи? — зачуди се Роби. Майката на Хауи се изявяваше като художничка и винаги можеше да бъде видяна из околностите на града със скицник в ръка. Понякога успяваше да убеди някоя второстепенна художествена галерия да покаже част от боклуците й. Наистина не струваха нищо, спомни си той. Бащата на Хауард бе кавгаджия и побойник, винаги готов да го пребие. Нищо чудно, че пиесите му бяха толкова мрачни. Хауи обикновено бягаше от къщи и се криеше от стареца си в задните дворове на съседите. Сега може да е преуспял, но вътре в себе си сигурно бе останал същата подла змия, която се промъкваше и надничаше в чуждите прозорци. Въпреки че той отричаше, Роби го беше хванал на няколко пъти. Падаше си по Лора толкова силно, че желанието се излъчваше от порите му.

„Както и аз самият“ — призна си неохотно Роби, гледайки презрително снимката на Горди Амори, рожба на пластичната хирургия. Гледай го ти! Самият господин Лице за първа страница. Вчера, докато се разхождаше, мина и покрай къщата на Горди и видя, че е напълно реставрирана. Преди беше избеляло синя, а сега бе два пъти по-голяма и блестящо бяла — също като новите зъби на Горди, помисли си Роби.

Първата къща на Горди бе изгоряла, когато бяха малки. Из града се шегуваха, че това бил единственият начин да бъде почистена. Майка му поддържаше чистотата в нея колкото в един свинарник. Много от хората подозираха, че Горди е запалил пожара собственоръчно. Нищо чудно, реши Роби. Винаги си е бил странен. Напомни си да го нарича Гордън, а не Горди, когато се срещнат на коктейла. През изминалите години на няколко пъти се бе сблъсквал с него. Стори му се напрегнат, нервен. Още един, който бе луд по Лора.

Влюбен в нея беше и Марк Флайшман, другото момче, което също щеше да бъде наградено. В училище Марк никога не бе казал нещо лошо на когото и да е, но човек имаше чувството, че вътре в себе си носи скрита много омраза. Винаги бе живял в сянката на по-големия си брат Денис, който бе най-ярката знаменитост в „Стоункрофт“ — първи отличник, страхотен спортист. Всички в града го познаваха. Беше загинал в автомобилен инцидент през лятото, преди да започнат първи курс. Различни като деня и нощта бяха тези двама братя. В града бе добре известно, че ако Господ Бог е трябвало да вземе единия от синовете на семейство Флайшман, родителите биха предпочели това да бъде Марк, а не Денис. В него сигурно са се насъбрали толкова много злоба, възмущение и яд, че беше чудно как главата му все още не е гръмнала, за да изхвърли всичко това, помисли си зловещо Роби.

Посегна за ключа от стаята, най-сетне готов да се изправи лице в лице с тълпата долу, и отвори вратата. Всъщност не харесваше и дори мразеше всички свои съученици. Тогава защо се бе съгласил да дойде тук? Натисна бутона на асансьора. Беше си обещал да събере достатъчно материал за нова комедия. Това бе едната причина. Имаше и друга, разбира се, но той бързо я прогони от съзнанието си. Не искам да стигам дотам, помисли си, докато вратата на асансьора се отваряше пред него. Поне не засега.

[1] Холивудски актьор (р. 1926 г.), снимал главно телевизионни сериали и комедии. — Б.пр. ↑

9

След като всички се събраха на коктейла, председателят на инициативния комитет Джак Емерсън покани избраните почетни гости да отидат в сепарето в задния край на залата. Лицето му бе румено и имаше вид на пияница заради спуканите капиляри на носа. Беше единственият човек от випуска, избрал да остане в Корнуол, и поради това се бе заел с цялата организация по събитието за този уикенд.

— Докато останалите се представят един на друг и се разпознават, искам да ви спася и запазя за накрая — обясни той.

Джийн влезе в сепарето в момента, в който Гордън Амори произнесе:

— Джак, разбрах, че трябва да благодарим на теб, че сме избрани за почетни гости.

— Идеята наистина беше моя — сърдечно отвърна Емерсън. — Но вие го заслужавате напълно. Всеки един от вас. Горди, искам да кажа Гордън, ти си видна клечка в кабелната телевизия. Марк е психиатър с репутацията на експерт по поведението на деца и юноши. Роби е известен комик и имитатор. Хауи, искам да кажа Картър Стюарт, е преуспял драматург. Джийн Шеридан, а, ето те и теб, Джийни, радвам се да те видя! Тя е декан и професор по история в Джорджтаун, а вече и известна авторка на романи. Лора Уилкокс беше звезда в нашумял сериал. А Алисън Кендал стана шеф на всепризната артистична агенция за таланти и звезди. Както знаете, тя щеше да бъде седмият почетен гост. Ще изпратим медала на родителите й. Те бяха силно трогнати, когато разбраха, че е била отличена от бившите й съвипускници.

Наборът, на който не му върви, помисли си с болка Джийн, докато Емерсън се засили и залепи една целувка на бузата й. Как ги нарече онова момче Джейк Перкинс — училищният репортер, когато я хвана за интервю — „випускът с лош късмет“. Онова, което й каза, беше истински шок за нея.

След дипломирането бе загубила дирите на останалите момичета, с изключение на Алисън и Лора. В годината, когато е умряла Катерин, беше в Чикаго и работеше, преди да започне да учи в колежа. Бе чувала, че самолетът на Деби Паркър се е разбил, но не знаеше нищо за Синди Ланг и Глория Мартин. А само преди месец и Алисън. Мили Боже! Та всички те сядаха заедно на обяд, на една и съща маса!

А сега останаха само двете с Лора, помисли си Джийн. Каква карма висеше над тях? Какво ли ги очакваше?

Лора й бе телефонирала, за да каже, че ще се видят направо на срещата.

— Джийни, знам, че говорихме да се видим по-рано, но не съм готова. Трябва да вляза с развети знамена — обясни й тя. — Целта ми е да замая главата на Горди Амори, така че да грабна главната роля в неговия нов телевизионен сериал.

Вместо да се разстрои, Джийн почувства облекчение. Тази отсрочка й даде възможност да телефонира на Алис Съмърс, тяхна съседка преди години. Сега тя живееше в къща близо до парка. Семейство Съмърс се бяха преселили в Корнуол две години преди дъщеря им Карън да бъде убита. Джийн никога нямаше да забрави деня, в който госпожа Съмърс дойде да я вземе от училище.

— Джийн, защо не отидем да пазаруваме заедно? — предложи й тогава тя. — Не мисля, че точно сега трябва да се връщаш вкъщи.

Този ден госпожа Съмърс й бе спестила унизителната гледка да види полицейската кола пред къщата и родителите си с белезници.

Джийн не познаваше добре Карън Съмърс. Момичето учеше в Медицинския факултет на Колумбийския университет в Манхатън и семейството й имаше там апартамент. Родителите й отсядаха в него, когато отиваха да посетят дъщеря си. Всъщност до нощта на смъртта си Карън рядко се връщаше в Корнуол.

Винаги бяха поддържали връзка, помисли си Джийн. Когато идваха във Вашингтон, семейство Съмърс редовно й се обаждаха и я канеха на вечеря. Майкъл Съмърс почина преди години, но Алис бе чула за срещата и й се обади, за да я покани на закуска в десет часа преди планираното посещение на Уест Пойнт.

Джийн взе решение. Когато утре отидеше да види Алис, щеше да й разкаже за дъщеря си и да й покаже факсовете и първото писмо с четката за коса и космите на Лили. Оня, който знаеше за бебето, сигурно бе прочел медицинските картони и досиета на доктор Конърс. Трябва да е някой, който е живял тук по онова време или познава човек, запазил документите на лекаря. Алис можеше да й помогне да открие подходящия човек, към когото да се обърне за правна помощ. Тя винаги й бе казвала, че не са престанали да търсят убиеца на Карън.

— Джийн, радвам се да те видя отново. — Марк Флайшман говореше с Роби Брент, но сега се обърна към нея. — Изглеждаш прекрасно, но май си разстроена. Онова хлапе, репортерът, успя ли да те хване?

Тя кимна.

— Да, Марк. И да ти призная честно, бях шокирана. Не знаех за смъртта на никоя друга, освен на Деби и, разбира се, на Алисън.

— Нито пък аз — каза той. — Всъщност не бях чул дори и на Деби. Не съм поддържал никакви контакти с никого от „Стоункрофт“ до мига, в който Джак Емерсън не ми се обади.

— Какво те пита Перкинс?

— Искаше да знае, след като нито една от петте не е умряла в масова катастрофа, не смятам ли аз като психиатър, че толкова много смъртни случаи в толкова малка група от хора е необичайно висок процент? Отговорих му, че нямам представа дали процентът излиза извън нормалното. Но всъщност е точно така. Той е прав.

Джийн кимна.

— На мен пък ми каза, че според неговите разследвания, подобна статистика би била присъща повече за военно време, въпреки че били известни примери на семейства, съученици или съотборници, които имали лош късмет. Марк, не мисля, че става дума за лош късмет. Мисля, че е странно и свръхестествено.

Джак Емерсън се заслуша в разговора им. Усмивката, която грееше на лицето му, изчезна и бе заменена от загриженост.

— Помолих този Перкинс да престане да размахва зловещия си списък наоколо — рече той.

В този момент в сепарето влезе Картър Стюарт заедно с Лора Уилкокс и чу последните му думи.

— Мога да ви уверя, че продължава да го размахва — съобщи кратко той. — Предложението ми към всеки, който все още не е бил сгащен от този млад човек, е да му каже, че не желае да го вижда. При мен това свърши работа.

Джийн стоеше до входа и Лора не я забеляза при влизането си.

— Може ли да се присъединя към вас, момчета? — попита тя. — Или ще се наложи да се престоря, че съм нахълтала уж по погрешка в мъжкия ви клуб?

Усмихната, тя тръгна от мъж на мъж, като четеше отблизо табелките с имената им и целуваше всеки по бузата.

— Марк Флайшман, Гордън Амори, Роби Брент, Джак Емерсън. И разбира се Картър, когото знам като Хауи и който все още не ме е целунал. Изглеждате фантастично, момчета! Разбирате ли къде е разликата? Аз бях на върха, когато бях на шестнадесет, а след това всичко тръгна надолу. А вие четиримата и Хауи, искам да кажа Картър, точно сега започвате да се изкачвате нагоре.

Сетне видя Джийн и се хвърли да я прегръща.

Това беше ледоразбивачът, от който имаха нужда. Марк Флайшман забеляза как учтивите изражения бяха заменени с весели усмивки, а по-доброто вино, което бяха отделили за почетните гости, започна да се разлива доста по-щедро.

Лора все още е зашеметяваща, помисли си той. Бе на трийсет и осем или и девет, на колкото бяха всички, но спокойно можеше да мине за трийсетгодишна. Костюмът за коктейл, о който се бе издокарала, беше марков и скъп. Дори много скъп. Телевизионните серии, в които бе играла, бяха свършили преди няколко години. Той се зачуди какво ли работи оттогава. Знаеше, че е преживяла гаден развод, изобилстващ от искове и контраискове. Беше прочел клюките на шеста страница в „Ню Йорк Поуст“. Усмихна се сам на себе си, докато тя целуваше Горди за втори път.

— Беше си изгубил ума по мен, помниш ли? — подразни го Лора, след което се обърна към Марк. — А ти, Марк Флайшман — каза с изкусителна усмивка. — Мога да се обзаложа, че ме ревнуваше, когато излизах с Бари Даймънд. Права ли съм?

Той се усмихна.

— Да, Лора, права си. Но това беше много отдавна.

— Знам, но не съм го забравила. — Усмивката й бе сияйна като радиоактивно лъчение.

Беше чел някъде, че херцогинята на Уиндзор имала таланта да накара всеки мъж, с когото говори, да се чувства като единственият мъж в помещението. Наблюдаваше я как се обръща към друго познато лице.

— Аз също не съм го забравил, Лора — рече тихо Марк. — Нито за секунда не съм.

10

Беше му смешно и забавно, че на коктейла Лора, както винаги, бе център на вниманието, въпреки че го заслужаваше най-малко от всички. В телевизионния сериал, който беше единственото перо на шапката й, тя бе играла суетна и празноглава блондинка, която се интересува само от личността в огледалото пред себе си.

Не можеше да отрече, че все още изглежда дяволски добре, но беше сигурен, че това е последният цъфтеж, преди да започнат промените. Лятото преди мрака. Около очите и устата й вече се забелязваха фини бръчици. Спомни си, че майка й имаше същата лоша кожа, която с възрастта става по-груба и грапава. Ако останеше жива още десет години, дори пластичната хирургия нямаше да може да й помогне.

Но тя, разбира се, нямаше да живее толкова.

Понякога, в продължение на месеци наред, Бухала се оттегляше на едно тайно място дълбоко в себе си и се скриваше там. През това време той почти започваше да вярва, че всичко, което бе извършил Бухала, е било само сън. В други случаи, както сега например, можеше да почувства как хищната птица живее вътре в него. Можеше да види главата й, тъмните, почти черни очи, заобиколени от големи жълти кръгове. Можеше да почувства как ноктите й се захващат за клоните на дървото. Можеше съвсем осезаемо да усети докосването до меката кадифена перушина, което го караше да тръпне вътрешно. Можеше да чуе въздуха, който минава под крилата му, когато се спуска надолу към плячката си.

Срещата с Лора накара Бухала да излети от скривалището си. Защо трябваше да чака толкова дълго? Бухала искаше да знае, но той се страхуваше да му отговори. Дали защото, когато Лора и Джийн също бъдат унищожени, властта му над живота и смъртта щеше да изчезне заедно с тях? Лора трябваше да е мъртва още преди двадесет години. Но онази грешка всъщност го освободи. Тогава за пръв път излетя от леговището си.

Онази грешка, онзи случаен, но съдбовен инцидент го превърна от заекващото, ревящо бебе — „Аз-аз-аз съм бу-бу-бухалът и жи-жи-живея на…“ — в Бухала. В нощния хищник, силен, могъщ и безпощаден.

Някой гледаше втренчено идентификационната му карта — един мъж с очила и оредяваща коса, облечен в скъп, тъмносив костюм. Сетне мъжът се усмихна и му подаде ръка.

— Аз съм Джоуел Нийман — представи се той.

Джоуел Нийман. Но, разбира се, той игра Ромео в училищната пиеса. Беше оня, за когото Алисън безпощадно бе написала в своята рубрика: „За всеобща изненада Джоуел Нийман в ролята на Ромео успя да запомни повечето от репликите си.“

— Продължаваш ли да играеш? — попита Бухала и се усмихна.

Нийман изглеждаше изненадан.

— Имаш добра памет. Реших, че сцената ще мине и без мен.

— Спомням си какво написа Алисън за теб.

Нийман се разсмя.

— Аз също. Мислех да й благодаря и да й кажа, че с онази статия ми направи голяма услуга. Захванах се със счетоводство и това се оказа по-печелившият път за мен. Чу ли за нея? Ужасна история, нали?

— Наистина ужасна — съгласи се Бухала.

— Четох, че първоначално е имало съмнения за убийство, но сетне полицията решила, че е загубила съзнание, когато е скочила във водата.

— В такъв случай мисля, че полицията е много глупава.

Изражението на Джоуел Нийман се промени и стана любопитно.

— Нима смяташ, че Алисън е била убита!

Бухала осъзна, че сигурно изглежда и звучи прекалено зловещо.

— От онова, което съм чел за нея, останах с впечатлението, че си е създала немалко врагове — произнесе внимателно той. — Но кой знае? Полицията може би е права. Ето защо винаги предупреждават никога да не плуваме и да не се къпем сами.

— Ромео, моят Ромео — изписка един глас зад тях.

Марси Роджърс, която играеше Жулиета, потупа Джоуел Нийман по рамото. Той се обърна.

Марси все още имаше прекрасна къдрава коса с цвят на кестен, но сега тук-там в нея се открояваха по-светли кичури. Тя застана в театрална поза.

— „И целият свят ще се влюби в нощта.“

— Не мога да повярвам! Това е Жулиета — извика Джоуел Нийман и целият засия.

Марси погледна Бухала.

— О, здравей. — Тя отново се обърна към Джоуел. — Ела да те запозная с моя истински Ромео. Ей го там на бара.

Дори не го забеляза. Точно както някога в „Стоункрофт“. Тя не си направи дори труда да погледне идентификационната му табелка. Просто не се интересуваше от него.

Бухала се огледа наоколо. Джийн Шеридан и Лора Уилкокс стояха една до друга край бюфета. Той огледа профила на Джийн. За разлика от Лора тя беше от жените, които с годините стават по-хубави. Изглеждаше съвсем различна, макар че чертите й със сигурност не се бяха променили. Променени бяха позата, гласът, начинът, по който се държеше. Разбира се, косата и дрехите също подчертаваха разликата, но промяната в нея беше повече вътрешна, отколкото външна. Беше пораснала. Като дете сигурно е била силно травматизирана от поведението на родителите си. На няколко пъти полицията дотолкова загубваше търпение, че ги арестуваше с белезници.

Бухала приближи до бюфета и си взе чиния. Осъзна, че започва да разбира своето двойствено отношение към Джийн. През ученическите години, прекарани в „Стоункрофт“, тя на няколко пъти се отнесе мило с него, както когато се провали за футболния отбор. Всъщност през пролетта на последната година той почти беше решил да я покани на среща. Беше сигурен, че не ходи с никого. Понякога в топлите съботни нощи се скриваше зад дърветата на алеята на влюбените и дебнеше да се появят колите след кино. Никога не видя Джийн в нито една от тях.

Я, къш-къш! Положителните мисли настрани, нареди сам на себе си Бухала. Вече беше късно за промяна на курса. Само преди няколко часа, когато я видя да влиза в хотела, взе окончателното решение да я убие. В този миг разбра защо бе решил така. Майка му често казваше, че тихите води са най-дълбоки. Джийни може и да се бе отнасяла мило с него, но вероятно също като Лора тайно се бе кикотила и присмивала на бедното хлапе, което подмокряше панталоните си, плачеше и заекваше.

Сипа си салата. И какво от това, че не беше се появявала на алеята на влюбените с нито един от съучениците му? — помисли си злобно. За сметка на това ходеше с един кадет от Уест Пойнт. Но той знаеше всичко за тази история.

Гневът, който почувства да кипи във вените му, беше сигнал, че скоро трябва да пусне Бухала на свобода.

Той прескочи спагетите, избра си варена сьомга и зелен фасул с шунка и се огледа. Лора и Джийн бяха седнали на масата на почетните гости. Джийн срещна погледа му и му махна с ръка. Лили прилича на нея, помисли си Бухала. Приликата беше направо поразителна.

Тази мисъл изостри глада му.

11

В два часа през нощта Джийн се отказа от опитите си да заспи, запали лампата и отвори една книга. Но след като чете около час, осъзна, че нито една дума не влиза в главата й. Затова остави книгата и отново изгаси лампата. Всяко мускулче в тялото й бе напрегнато и опънато, започваше да я мъчи и главоболие. Знаеше, че усилията да издържи цялата вечер въпреки нарастващото безпокойство, че Лили може би е в опасност, я бяха изтощили. Осъзна, че брои часовете до десет сутринта, когато щеше да отиде при Алис и да й разкаже за дъщеря си.

Едни и същи мисли препускаха в главата й. През всички изминали години никога не бе споменавала на никого за съществуването на Лили. Осиновяването беше частно. Доктор Конърс бе мъртъв, а архивът му унищожен. Кой можеше да е открил Лили? Възможно ли бе осиновилите я родители да знаеха името й и да бяха открили следите й? А може би са казали на още някой и този човек й пишеше сега. Но защо?

Прозорецът, който гледаше към задния двор на хотела, бе отворен и в стаята нахлуваше студен въздух. След моментно колебание Джийн въздъхна и отхвърли завивките. Ако имаше някаква надежда да заспи, по-добре да го затвори, каза си тя. Стана от леглото и отиде до прозореца. Докато спускаше рамката му, потръпна и погледна надолу. Една кола без светлини тъкмо паркираше в паркинга на хотела. Изненадана, тя видя как един мъж излезе от нея и тръгна бързо към задния вход.

Яката на палтото му бе вдигната, но когато отвори вратата на фоайето, лицето му се освети и тя много добре го разпозна. Отдръпна се от прозореца и се замисли какво беше правил навън в този час на нощта един от най-видните поканени на масата за почетни гости.

12

В три часа сутринта в полицейския участък в Гошен постъпи телефонно обаждане. Хелън Уилан от Съри Медоус беше изчезнала. Самотна жена на около четиридесет години. Била видяна за последен път от съсед. Уилан, както всяка вечер, разходила своята немска овчарка Брут около полунощ. В три часа семейството, което живеело в края на парка близо до къщата й, било събудено от лай и виенето на куче. Те излезли и открили Брут, който се опитвал да се изправи на крака. Бил свирепо бит по главата и гърба с тежък, може би железен инструмент. Наблизо на пътя била намерена женска обувка, номер тридесет и седем.

В четири часа Сам Дийган бе извикан по телефона и се присъедини към екипа от детективи, разследващи изчезването на жената. Той първо спря да поговори с ветеринарния лекар, доктор Сийгал, който се бе заел с раненото куче.

— Според мен ударите по главата са го извадили от строя за няколко часа — каза му Сийгал. — Нанесени са с нещо, което има размерите и тежестта на желязна щанга за смяна на гуми.

Сам можеше да си представи сцената. Хелън Уилан пуска кучето от каишката, за да потича из парка. Някой, който и наблюдава, вижда, че тя остава сама на пътя, и се опитва да я вкара в колата си. Немската овчарка се втурва да я защити и бива пребита до смърт.

Той отиде на улицата, където бе намерено кучето, и започна да звъни подред от врата на врата. В четвъртата къща един възрастен мъж потвърди, че е чул куче да лае ожесточено около 12.30 часа.

Хелън Уилан беше учителка по физика в гимназията „Съри Медоус“ и всички я познаваха. Сам научи от няколко нейни колеги, че навикът й да разхожда кучето си нощем е бил добре известен на целия град.

— Изобщо не се страхуваше, нито се притесняваше от това. Казваше, че Брут предпочита да умре, но да не позволи на никого да я нарани — тъжно му обясни директорът на училището.

— Била е права — съгласи се с него Сам. — Ветеринарят трябваше да приспи кучето завинаги.

В десет часа сутринта Сам вече бе разбрал, че случаят няма да бъде нито лесен, нито бързо разрешим. Според обърканата й сестра, която живееше близо до Нюбърг, Хелън не бе имала врагове. От няколко години поддържала връзка със свой колега — учител, но той бил на почивка в Испания.

Изчезнала или мъртва? Сам беше сигурен, че човекът, така безмилостно пребил кучето, едва ли бе проявил милост към жената. Очертаваше се трудно разследване и той щеше да започне своето участие в него, разпитвайки съседите и колегите й в училище. Винаги съществуваше възможността някой от онези откачалки — тийнейджърите, да й е имал зъб. От снимката можеше да види, че е била много красива жена. Може би някой съсед се е влюбил в нея, а тя му е отрязала квитанциите.

Той само се надяваше случаят да не се окаже още едно от онези редки престъпления, извършени от маниак, който не познава жертвата си, чиято единствена грешка е била, че се е оказала на неподходящото място по неподходящо време. Този тип престъпления бяха най-трудни за разследване и често оставаха неразгадани. Нещо, което мразеше най-много.

Тези мисли естествено го доведоха до смъртта на Карън Съмърс. Нейният случай не беше труден за разрешаване, помисли си Сам. Беше труден за доказване.

Убиецът на Карън бе Сайръс Линдстром, гаджето, което бе разкарала преди двадесет години. Беше сигурен в това. Но следващата седмица, когато подаде документите си за пенсиониране, ще приключи и с този случай, обеща си Сам.

„А също и с твоя случай“ — помисли си, докато гледаше със състрадание последната снимка на синеоката, тъмнокоса Хелън Уилан, която засега официално се водеше „изчезнала, вероятно мъртва“.

13

Лора силно се изкушаваше да поспи, за да запази енергията си за официалния обяд в Уест Пойнт, но когато се събуди в събота сутринта, промени решението си. Целта й да свали Горди Амори бе постигнала само частичен успех на вечерята след коктейла снощи. Почетните гости седнаха заедно на една маса и Джак Емерсън се присъедини към тях. В началото Горди беше мълчалив, но постепенно се отпусна и дори й направи комплимент.

— Мисля, че всички момчета от випуска бяха хлътнали по теб в една или друга степен, Лора.

— Защо в минало време? — закачливо го попита тя.

Отговорът му прозвуча многообещаващо.

— Защо наистина?

И тогава вечерта й предложи неочакван подарък. Роби Брент разказа на групата, че е получил предложение да направи една ситуационна комедия за Ейч Би О и че сценарият много му харесал.

— Публиката вече е отегчена от безбройните шоута на живо — каза той — и иска да се посмее. Помислете за класическите комедии като „Обичам Люси“, „Всичко в семейството“, „Младоженците“, „Шоуто на Мери Тайлър Мур“. В тях има истински, жив хумор и, повярвайте ми, той се завръща на мода. — След което я погледна многозначително и продължи.

Знаеш ли, Лора, трябва да прочетеш ролята на съпругата ми. Мисля, че ще бъдеш много добра в нея.

Не беше сигурна дали не се шегува, след като изкарваше прехраната си като комик. От друга страна, ако не се шегуваше и тя не постигнеше нищо с Горди, това може би беше друг шанс да хване влака. Вероятно последният й шанс.

— Последният — прошепна на глас Лора.

Думата й причини гадно и неприятно чувство. Цяла нощ бе измъчвана от кошмари. Сънува Джейк Перкинс, онова нападателно, досадно хлапе, което й подаде списък с имената на момичетата, с които обикновено седяха на една маса, за да обядват в училище, и които сега бяха мъртви. Катерин, Дебра, Синди, Глория и Алисън. Пет. Сънува, че той зачертава едно след друго имената им върху листа, докато останаха само нейното и на Джийни.

И двете поотделно бяха запазили близко приятелство с Алисън, а ето че сега бяха единствените живи. Въпреки че живееха врата до врата като ученички, с Джийни бяха много различни и никога не станаха особено близки. Тя бе прекалено мила и добра. Никога не си правеше майтап и не се подиграваше на момчетата, както всички останали от групата.

Стоп! Спри! — предупреди себе си Лора. Не биваше да мисли за лош късмет или проклятие. Имаше само днес и утре, за да хване отново птичето на късмета. Само една дума от новата уста на Горди Амори и щеше да се върне в сериала, който ще снима „Максимум“. Неочаквано и Роби Брент се бе оказал възможност. Ако не се будалкаше и наистина я искаше в своето шоу, имаше реалния шанс да получи ролята. „А аз съм добра в комедиите — каза си Лора. — Дори много добра.“

Освен това тук беше и Хауи, пардон, Картър. Той също можеше да й отвори вратата, ако поиска. Не в негова пиеса, разбира се. Господи! Те бяха не само ужасно депресиращи, но направо невъзможни. Артистичната му мрачност обаче не го правеше по-малко могъщ, когато ставаше дума да помогне на кариерата й.

Нямаше нищо против да играе в някоя хитова пиеса, помисли си тъжно и замислено Лора. Макар че сега, когато Алисън беше мъртва, освен нова роля й трябваше и нов агент.

Тя погледна часовника си. Беше време да се облича. Бе извадила късмет, когато избра облеклото си за разходката в Уест Пойнт. Синият костюм на „Армани“ с шал на „Гучи“ щеше да бъде много подходящ тоалет за хладния ден, какъвто се очертаваше според прогнозата. По думите на синоптиците температурите нямаше да достигнат десет градуса.

„Аз не съм момиче за навън — помисли си Лора, — но след като всички казват, че ще се включат, няма да пропусна мача за нищо на света.“

Гордън, напомни си тя, докато връзваше шала. Гордън, а не Горди. Картър, а не Хауи. Поне Роби си бе останал Роби и Марк все още се наричаше Марк. И слава Богу, че Джак Емерсън, този некоронован Доналд Тръмп от Корнуол, не бе решил да се преименува на Жак.

Когато слезе в обширната трапезария, с голямо разочарование забеляза, че на масата за почетните гости седят само Джийни и Марк Флайшман.

— Слязох само да пия едно кафе — обясни Джийни. — Имам среща с приятелка за закуска. Ще се присъединя към вас направо на обяда.

— Ще дойдеш ли за парада и за футболния мач? — попита я Лора.

— Разбира се.

— Никога не съм ходила в Уест Пойнт — заяви Лора. — Но ти често ходеше, Джийни. Винаги си била силно въодушевена и привлечена от историята. Един кадет, когото ти познаваше, не беше ли убит малко преди завършването си? Как му беше името?

Марк Флайшман отпи глътка от кафето и с изненада видя как очите на Джийн се замъглиха от мъка. Тя се поколеба, а той стисна устни. За малко щеше да отговори вместо нея.

— Рийд Торнтън — рече тихо Джийн. — Кадет Карол Рийд Торнтън младши.

14

Най-трудната седмица от всяка година беше седмицата, предхождаща годишнината от смъртта на дъщеря й. Тази година тя бе още по-тежка за нея.

Двадесет години, помисли си Алис Съмърс. Две десетилетия. Карън щеше да бъде на четиридесет. Щеше да стане лекар, най-вероятно кардиолог. Това беше мечтата й, когато започна да следва медицина. Вероятно щеше да е омъжена и да има куп деца.

Алис Съмърс си представяше внуците, които никога нямаше да има. Момчето, високо и русо, като Сайръс. Винаги бе вярвала, че той и Карън щяха да се оженят. Единственото нещо, с което Сам Дийган я ядосваше, бе непоколебимата му вяра, че Сайръс е убил Карън.

А дъщеричката им? Каква щеше да бъде тя? Сигурно щеше да прилича на Карън, реши Алис. С фини кости, синьо-зелени очи и черна като катран коса. Разбира се, никога нямаше да узнае това.

О, Господи! Върни времето назад! Изтрий и поправи онази безумна нощ! Това беше молбата, която бе повтаряла хиляди пъти през годините.

Сам Дийган й бе казал, че не вярва Карън да се е събудила, когато убиецът е влязъл в стаята й. Но Алис продължаваше да си задава въпроси. Дали беше отворила очи? Дали бе усетила присъствието му? Дали бе видяла ръката, вдигната над нея? Дали бе почувствала ужасните удари на ножа, отнел живота й? Дали бе усетила болка при проникването му?

Това бяха неща, за които можеше да говори със Сам, макар че никога не беше ги споделяла със съпруга си. Остави го да вярва, че единственото им дете е било пощадено и не е изпитало този миг на ужас и болка.

Тези и подобни мисли минаваха през главата на Алис години наред. Когато се събуди в събота сутринта, болката и скръбта й малко поутихнаха, защото си спомни, че Джийни Шеридан щеше да я посети.

В десет часа звънецът на вратата иззвъня. Тя я отвори и грабна Джийн в прегръдките си с нетърпелива, стремителна нежност. Беше прекрасно да притисне младата жена до гърдите си. Знаеше, че тази прегръдка и целувката за добре дошла бяха предназначени както за нея, така и за Карън.

Беше я наблюдавала как се развива от срамежливото, затворено шестнадесетгодишно момиче, каквото бе, когато станаха съседи в Корнуол, и се превръща в елегантна, преуспяла жена, историчка, а сега и писателка на романи.

През двете години, докато живяха врата до врата, преди Джийн да завърши гимназия, да отиде на работа в Чикаго, а сетне да учи в „Брин Моур“, Алис се възхищаваше от младото момиче, но и го съжаляваше. Изглеждаше направо невъзможно такива родители да имат толкова добро дете. Те бяха хора, до такава степен заети с взаимното си презрение и непоносимост един към друг, че дори не забелязваха какви поражения вечните им кавги и побоища нанасяха върху единствената им дъщеря.

Още тогава Джийн показваше изключително достойнство, помисли си Алис, като я отдръпна от себе си, за да я огледа от глава до пети, и отново я прегърна.

— Знаеш ли, че не съм те виждала цели осем месеца? — възкликна тя. — Джийни, липсваше ми.

— И ти на мен. — Джийн се взря в по-възрастната си приятелка с нежност и любов. Алис Съмърс беше хубава жена със сребристобяла коса и сини очи, в които винаги имаше скрита тъга. Усмивката й обаче беше топла. — Изглеждаш чудесно.

— Не е чак толкова зле за шестдесет и три — съгласи се Алис. — Реших да не ходя повече на фризьор и това, което виждаш, е истинският цвят на косата ми.

Хванати за ръце, двете прекосиха вестибюла и влязоха в дневната.

— Всъщност сега се сещам, че ти никога не си идвала тук. Винаги сме се срещали или в Ню Йорк, или във Вашингтон. Кла да ти покажа къщата, като започнем от прекрасния изглед, който имам към Хъдсън.

Докато вървяха из стаите, Алис обясняваше.

— Не знам защо останахме в онази къща толкова време. Тук съм по-щастлива. Според мен Ричард си бе внушил, че ако се преместим, по някакъв начин ще изоставим и предадем Карън. Той така и не успя да преодолее загубата й.

Джийн си спомни красивата къща в стил „Тюдор“, на която толкова се бе възхищавала като дете. Познаваше я като петте си пръста. Хиляди пъти бе влизала и излизала от нея, докато Лора живееше там. После Алис и господин Съмърс бяха толкова мили с нея. Щеше й се да бе познавала Карън по-добре.

— Купи ли я някой? Може би го познавам? — попита тя.

— Не мисля. Хората, които я купиха от нас, бяха от по-висшата класа. Миналата година я продадоха. Разбрах, че новият собственик направил ремонт и имал намерение да я дава под наем обзаведена. Много хора смятат, че Джак Емерсън е действителният купувач. Слуховете говорят, че притежава доста имоти в града. Порасна му работата. Измина дълъг път от хлапето, което метеше офиси. Сега е голям предприемач.

— Той е председател на инициативния комитет на срещата.

— И неговата движеща сила. Досега не се е вдигало толкова шум! Голям панаир направи с тази двадесетгодишнина. — Алис Съмърс сви рамене. — Но важното е, че ти си тук! Надявам се да си гладна. Приготвила съм вафли и ягоди за закуска.

След втората чаша кафе Джийн извади факсовете и плика с четката и ги показа на Алис, като й разказа за Лили.

— Доктор Конърс познаваше една семейна двойка, които искаха бебе. Били са негови пациенти, което означава, че са живели в тази област. Не знам какво да правя. Дали да отида в полицията, или да наема частен детектив? Не знам.

— Искаш да кажеш, че си родила бебе на осемнадесет години и не си казала никога на никого за това? — Алис посегна и хвана ръката на Джийн, отпусната върху масата.

— Познаваш майка ми и баща ми. Щяха да се сбият заради това чия е вината да изпадна в подобно положение. Със същия успех можех да разпръсна позиви из града или да направя съобщение по радиото, че съм бременна.

— И никога не си казала на никого?

— На нито една жива душа. Бях чула, че доктор Конърс е помагал на много хора да си осиновят бебета. Той настояваше да споделя с родителите си, но аз бях голяма и не се съгласих. Тогава ми каза, че има пациентка, която е разбрала, че никога няма има деца. Тя и съпругът й искали да си осиновят бебе, били прекрасни хора. Когато говорил с тях, те веднага се съгласили и изгаряли от нетърпение. Намери ми работа в канцеларията на една частна клиника в Чикаго, което ми даде възможност да твърдя, че искам да работя една година, преди да отида в „Брин Моур“.

— Спомням си колко бяхме горди, когато научихме за стипендията ти.

— Отидох в Чикаго веднага след дипломирането си. Трябваше да се махна оттук. Не само заради бебето. Исках да се отдам на мъката си. Страдах. Толкова ми се иска да бе познавала Рийд. Той беше специален, прекрасен. Сигурно затова никога не се омъжих. — Очите й се напълниха със сълзи. — Не съм изпитвала подобни чувства към никой друг. — Тя поклати глава и вдигна факса. — Мислех да отида в полицията с това, но аз живея във Вашингтон. Какво могат да направят те? „Дали да я целуна, или да я убия?“ Това може да не е непременно заплаха. Но предположението, че хората, които са осиновили Лили, живеят някъде тук, тъй като жената е била пациентка на доктор Конърс, има смисъл, нали? Затова смятам, че ако отида в полицията, трябва да го направя тук, в този град, или поне в този окръг. Алис, ти какво мислиш?

— Мисля, че си права, и познавам точно човека, с когото трябва да се свържеш — отвърна твърдо Алис. — Казва се Сам Дийган и е инспектор в областната прокуратура. Той дойде тук сутринта, когато намерихме Карън, и все още не е приключил разследването на нейната смърт. Стана наш приятел. Добър приятел. Убедена съм, че ще намери начин да ти помогне.

15

Автобусът за Уест Пойнт трябваше да тръгне по програма в десет часа. В девет и петнадесет Джак Емерсън напусна хотела и се върна набързо у дома си, за да вземе вратовръзката, която бе забравил. Жена му Рита, за която бе женен от петнадесет години, четеше вестник, докато пиеше кафето си на кухненската маса. Когато Джак влезе, тя вдигна глава и го погледна равнодушно.

— Е, как върви великата среща на випуска, Джак? — Сарказмът, който звучеше във всяка дума, беше очевиден и съвсем открит.

— Бих казал, че върви отлично, Рита — отвърна любезно той.

— Стаята ти в хотела удобна ли е?

— Стая като всяка друга стая в „Глен-Ридж“. Защо не дойдеш с мен и не се увериш сама?

— Мисля да пропусна това удоволствие. — Очите й се върнаха към вестника и тя напълно го пренебрегна. Сякаш забрави за присъствието му.

За миг той остана загледан в нея. Беше на тридесет и седем години, но не бе от жените, които се разхубавяват с възрастта. Рита винаги е била резервирана, а напоследък тънките й устни бяха придобили едно постоянно, доста неприятно и намусено изражение. Когато бе на двадесет и косата й падаше свободно по раменете, изглеждаше много по-привлекателна. Сега косата й бе прибрана назад в малък кок, а кожата й бе суха и опъната. Всъщност всичко във външния й вид сякаш беше стегнато и сърдито. Джак си помисли, че изобщо не я харесва.

Това така го ядоса, че почувства необходимост да обясни присъствието си вкъщи.

— Не намерих вратовръзката, с която искам да бъда на тържествената вечеря тази вечер — изстреля сърдито той. — Затова се върнах.

Тя остави вестника.

— Джак, когато настоях Сенди да отиде в училище с интернат вместо в любимия ти „Стоункрофт“, би трябвало да се досетиш, че нещо ще се случи.

— Разбрах — отвърна той и си помисли: „Е, най-сетне. Изплю камъчето.“

— Реших да се върна в Кънектикът. Наех къща в Уестпорт за следващите шест месеца, докато се огледам и преценя какво мога да купя. Ще направим програма за посещенията ни при Сенди. Въпреки факта, че си ужасен съпруг, ти се оказа свестен баща и ще бъде по-добре, ако успеем да се разделим приятелски. Знам точно колко струваш, тъй че хайде да не си губим времето и парите по адвокати. — Тя се изправи и го изгледа с презрение. — Общителният, весел, остроумен, любезен, мъдър бизнесмен Джак Емерсън. Ето какво ще кажат повечето хора за теб, Джак. Но освен женкарството, у теб има и още нещо гнило. Бих искала да знам какво е то, при това не само от любопитство.

Емерсън се усмихна студено.

— Когато настоя да изпратим Сенди в интернат, вече знаех, че ще се върнеш в Кънектикът. Поколебах се дали да не опитам да поговоря с теб. Колебанието ми продължи около десет секунди. След това празнувах.

„И си помисли още веднъж дали наистина знаеш колко струвам“ — добави той наум.

Рита Емерсън сви безразлично рамене.

— Винаги си смятал, че последната дума трябва да е твоята. Знаеш ли какво, Джак? Под онова, което минава за лустро, ти си все същият лепкав, дребен чистач, който недоволно е търкал пода с парцала след училище. И ако не играеш честно на развода, мога да разкажа на властите как си ми признал, че преди десет години си запалил пожара в медицинския център.

— Не съм ти казвал такова нещо! — изгледа я гневно той.

— Но те ще ми повярват, нали? Ти работеше там и познаваше всеки ъгъл. Искаше да купиш сградата за жълти стотинки, за да направиш базара, както бе планирал. След пожара наистина успя да я вземеш на безценица. — Тя вдигна вежди. — Върви и си вземи ученическата вратовръзка, Джак. След няколко часа няма да съм тук. Можеш да поканиш един или няколко свои съученици или съученички и да си направите истински купон тази нощ. Бъдете мои гости.

16

Чувството, че най-сетне е започнала да прави нещо, даде на Джийн успокоение. Алис Съмърс й обеща, че ще се обади на Сам Дийган и ще се опита да им уреди среща за неделя следобед.

— Той винаги идва у дома на годишнината от смъртта на Карън.

„Не се налага да се връщам утре в Александрия — помисли си Джийн. — Мога да остана в хотела поне една седмица. Аз съм добър следовател. Може би ще успея да намеря някой, който е работил в кабинета на доктор Конърс, сестра или секретарка, която да ми каже къде е регистрирал ражданията на бебетата, чиито осиновявания е уреждал. Може би този човек пази някъде копия от тези документи. Сам Дийган вероятно ще ми помогне да открия как да ги получа, ако съществуват.“

Доктор Конърс беше взел бебето от нея в Чикаго. Възможно ли бе да е регистрирал раждането на Лили тук? Дали другата майка бе пътувала с него до Чикаго, или той бе върнал Лили в Корнуол?

Всички от випуска, който бяха пътували до Уест Пойнт със собствените си коли, трябваше да ги паркират на паркинга близо до хотел „Теър“. Когато Джийн мина през портата на академията, почувства как в гърлото й се надига буца. Както често през последните няколко дни, тя си помисли за последния път, когато бе идвала тук. Беше на завършването на випуска на Рийд. Тогава бе наблюдавала отдалеч как майка му и баща му получават дипломата и сабята му.

По-голяма част от съучениците й се бяха пръснали наоколо. По програма трябваше да се срещнат в дванадесет и половина в хотела за обяд. Сетне щяха да присъстват на тържественото вдигане на знамето и на футболния мач.

Преди да се присъедини към останалите, Джийн отиде на гробището, за да посети гроба на Рийд. Пътят между гробовете беше дълъг, но тя се радваше, защото така имаше време за размишление. Какво спокойствие цари тук, помисли си Джийн. Какъв ли щеше да бъде животът й, ако Рийд беше жив, ако дъщеря й беше сега с нея, а не някъде с непознати хора?

Тогава не посмя да отиде на погребението му. Съвпадаше с деня на нейното дипломиране. Майка й и баща й не знаеха нищо за Рийд и никога не бяха го виждали. Нямаше как да им обясни защо няма да присъства на собственото си дипломиране.

Тя мина покрай параклиса на кадетите, спомняйки си концертите, на които бе идвала тук, първо сама, а сетне няколко пъти с Рийд. Подмина паметниците, на които бяха изписани известни от историята имена, докато стигна до сектор 23 и застана пред надгробната плоча с надпис „Лейтенант Карол Рийд Торнтън младши“. Върху камъка бе оставена една роза и малък плик, прикрепен към нея. Джийн ахна. На плика бе написано нейното име. Взе розата и извади картичката. Ръцете й трепереха, докато прочете няколкото думи, които съдържаше:

„Джийн, това е за теб. Знаех, че ще дойдеш.“

По пътя към хотела впрегна всичките си душевни сили, за да се успокои. „Това е знак, че някой от съучениците ми знае за Лили и си играе на котка и мишка с мен — разсъждаваше Джийн. — Кой е убеден, че днес ще идвам в Уест Пойнт? Естествено е да предположи, че ще посетя гроба на Рийд.“

Четиридесет и двама души от випуска присъстваха на срещата. Това намаляваше кръга на хората, които можеха да се свържат с нея от целия свят, на четиридесет и двама. Един от четиридесет и двама. Трябваше да открие кой е той и къде е Лили. Може би дъщеря й не знае, че е осиновена. Нямаше да се меси в живота й, но искаше да е сигурна, че е добре. Трябваше поне да я види, само веднъж, от разстояние.

Джийн ускори крачка. Имаше само днес и утре, за да направи опит да поговори лично с всеки и да открие кой е бил на гробището. Трябваше да говори с Лора. Тя не пропускаше нищо. Ако е била на екскурзията, включваща посещение на гробището, със сигурност е забелязала нещо.

В момента, в който Джийн влезе в залата, резервирана за обяда на випуска от „Стоункрофт“, Марк Флайшман се приближи до нея.

— Обиколката беше много интересна. Жалко, че не дойде с нас. Срамувам се да призная, че въпреки че съм живял в Корнуол, съм идвал тук само няколко пъти, за да тичам. Но ти идваше доста често през последната година, нали? Спомням си, че написа няколко статии за училищния вестник.

— Да, така е — отвърна предпазливо Джийн. В паметта й се завъртя калейдоскоп от спомени. В пролетните неделни следобеди тя отиваше пеша до Трофи Пойнт и сядаше на една от пейките, за да пише. Пейките от розов гранит бяха дарение на академията от випуск 1939. Можеше да цитира думите, издълбани върху тях — почтеност, дисциплина, смелост, честност, лоялност.

„Дори само буквите върху тези пейки ме караха да осъзная дребнавостта на живота, който родителите ми водеха“ — помисли си Джийн.

После насочи вниманието си към Марк.

— Нашият лидер, Джак Емерсън, нареди почетните гости да се смесят с останалите и да седнат на различни места — каза той. — Това ще създаде проблем на Лора. Забеляза ли как неуморно излъчва чар и сексапил? Флиртува с нашия телевизионен бос Гордън, с драматурга ни Картър и с комедианта Роби на вечерята снощи. Днес в автобуса седна до Джак Емерсън и му завъртя главата. Той е станал истински магнат на недвижими имоти.

— Ти си човекът, специализирал детско-юношеска психология, Марк. Лора винаги се е ориентирала към преуспяващите момчета. Не мислиш ли, че това предпочитание се пренася във възрастта? Освен това тя спокойно може да се концентрира върху тези четиримата. Бившите й гаджета като Дъг Хановър или не са тук, или са със съпругите си.

Джийн се насилваше да изглежда весела.

Марк се усмихна, но докато го наблюдаваше, забеляза промяна в изражението му и леко присвиване на очите. О, значи и той също?! — осъзна с учудване Джийн. Неочаквано почувства, че й стана неприятно от откритието, че Марк някога също е бил хлътнал по Лора. А може би все още е. Е, добре. Тя търсеше възможност да говори с Лора, а ако той също иска да бъде с нея, тогава чудесно.

— Хайде, ела да седнем при нея — предложи Джийн. — В училище винаги сядахме заедно.

За миг тя съвсем живо си представи масата в ученическия стол на „Стоункрофт“. Видя Катерин, Дебра, Синди, Глория и Алисън.

Лора и аз.

И Лора… и аз…

17

Бухала не очакваше изчезването на жена в Съри Медоус, окръг Ню Йорк, да предизвика голям шум и да бъде отразено в съботните вестници, но бе приятно изненадан, че за събитието бе съобщено и по радиото, и по телевизията. Преди и след закуска, докато киснеше ухапаната си ръка във вода, той гледа и слуша репортажите. Болката извираше от мястото, където кучето заби зъбите си. Приемаше това като справедливо наказание за невниманието си. Би трябвало да забележи ремъка в ръката на жената, преди да спре колата и да я нападне. Немската овчарка се появи изневиделица, скочи върху него и го атакува с лай. За щастие успя да грабне щангата за гуми, която винаги държеше на предната седалка, когато излизаше на подобен род разходки.

Сега Джийн седеше на масата срещу него и беше съвсем ясно, че е намерила розата на гроба. Беше сигурен, че тя се надява Лора да е забелязала кой от групата е носил цвете със себе си и кой се е отделил по време на обиколката на гробището. Не изпитваше опасения обаче. Лора не бе забелязала нищо. Беше готов да заложи живота си за това. Тя бе така заета да избере кого от бившите си съученици би могла да използва и с кого има най-голям шанс! Беше отчаяна и разбита, помисли си триумфално и със задоволство Бухала.

Случайността да научи за Лили преди години го накара да осъзнае, че съществуват много начини, по които може да упражнява властта си над другите хора. Понякога се забавляваше, като я използваше. Понякога просто изчакваше подходящия момент. Анонимното му обаждане преди три години до данъчните служби беше причина за ревизията на финансите на Лора. Сега къщата й беше ипотекирана. Скоро това нямаше да има никакво значение за нея, но той изпитваше страхотно задоволство да знае, че преди да умре, тя се тревожи да не загуби дома си.

Идеята да се свърже с Джийн по повод Лили изплува на повърхността, когато най-случайно се запозна с осиновителите на дъщеря й. Въпреки че се раздвояваше в решението си да я убие или не, искаше да я накара да страда, помисли си той, без да изпитва и капка съжаление.

Идеята да остави цвете на гроба беше направо гениална. Сега седеше на масата и наблюдаваше обърканото и разстроено лице на бившата си съученичка. На тържественото посрещане и издигане на знамето преди мача той подреди нещата така, че да седне до нея.

— Не е ли прекрасно? — попита я въодушевено.

— Така е — поклати замислено глава тя.

Знаеше, че мисли за Рийд Торнтън.

Кадетите от корпусите за свръзка маршируваха пред трибуната, на която седяха. „Гледай хубаво, Джийни — каза й наум Бухала. — Твоето момиче е онова, в края на втората редица.“

18

След като се върнаха в „Глен-Ридж“ в Корнуол, Джийн се качи в асансьора заедно с Лора и я изпрати до стаята й.

— Лора, скъпа, трябва да говоря с теб.

— О, Джийни! Тъкмо се канех да си взема гореща вана и да си почина — протестира глезено Лора. — Разходките из Уест Пойнт и футболният мач може да са интересни, но аз не съм от хората, които много обичат природата. Не може ли да се видим по-късно?

— Не — отвърна твърдо Джийн. — Трябва да говорим сега.

— Само защото си най-добрата ми приятелка — въздъхна Лора и пъхна пластмасовата карта в ключалката. — Добре дошла в Тадж Махал. — Отвори вратата и натисна ключа за осветлението. Лампите от двете страни на леглото и върху бюрото светнаха, хвърляйки недостатъчна светлина в стаята, която вече бе потънала в сенки от късното следобедно слънце.

Джийн седна на края на леглото.

— Лора, слушай! Наистина е важно. Ти ходи днес на гробището заедно с групата, нали?

Лора започна да откопчава копчетата на коженото сако, което бе облякла за Уест Пойнт.

— Ъхъ. Знам, че ти често ходеше там, когато бяхме в „Стоункрофт“, но аз отивам за пръв път. Господи, като си помисли само човек колко известни хора са погребани там! Генерал Къстър. Мислех, че всички го обвиняват, защото е обърнал онази атака, а сега ми стана ясно, че благодарение на жена му са го направили герой. Като стоях днес пред гроба му, се сетих нещо, което ти ми каза преди много време. Че индианците го наричали вожда Жълтата коса. Ти винаги знаеше толкова интересни неща!

— Всички ли дойдоха на разходката в гробището, Лора?

— Всички, които бяха в автобуса. Някои от хората, които водеха и децата си, пристигнаха със собствените си коли и обикаляха сами. Искам да кажа, че не бяха с нас. Когато беше дете, искаше ли да надникнеш в гробниците? — Лора закачи сакото си в гардероба. — Джийни, обичам те, но трябва да си полегна. Ти също. Тази нощ ще бъде голям празник. Ще ни дадат медал или плочка, или там каквото са намислили. Няма да ни накарат да изпеем химна на гимназията, надявам се. Ти как мислиш?

Джийн стана и сложи ръце на раменете на Лора.

— Чуй ме, важно е! Забеляза ли някой в автобуса да носи роза, или да слага роза на нечий гроб?

— Роза ли? Не, разбира се, че не. Видях разни хора да оставят цветя на някои гробове, но никой от тях не бе от нашата група. Че кой от нашите може да познава човек, погребан в това гробище, и да му носи цветя?

„Би трябвало да се досетя — помисли си Джийн. — Лора не обръща внимание на никого, който не е важен за самата нея.“

— Ще мина да те взема — обеща тя. — В колко трябва да сме долу?

— Коктейлът е в седем, а вечерята в осем. Ще получим медалите си в десет. За утре остава службата в памет на Алисън и късната закуска в „Стоункрофт“.

— Веднага ли се връщаш в Калифорния?

Лора импулсивно прегърна Джийн.

— Все още нямам определен план, но да речем, че може да получа по-добро предложение. Ще се видим по-късно, скъпа.

Когато вратата се затвори, Лора извади пътната си чанта от гардероба. Веднага след края на вечерята щеше да се измъкне. Както беше й казал той: „Писна ми от този хотел, Лора. Приготви си багажа, аз ще сложа чантата ти в моята кола преди вечеря. Но дръж устата си затворена. Няма нужда всички да знаят къде ще прекараме нощта. Ще ти покажа какво си загубила, като не си открила какъв страхотен пич бях преди двадесет години“.

Тя сложи в чантата жилетката от кашмирска вълна, коя то смяташе да облече на другата сутрин, и се подсмихна сама на себе си. Беше му казала, че на всяка цена иска да отиде на службата за Алисън, но й е все едно, ако пропусне закуската.

А той бе отвърнал:

— О, аз за нищо на света не бих пропуснал службата за Алисън.

Разбира се, сигурно имаше предвид, че ще отидат заедно.

19

Сам Дийган силно се изненада, когато в три следобед му се обади Алис Съмърс.

— Сам, дали случайно не си свободен тази вечер, за да дойдеш с мен на една официална вечеря? — попита го тя.

Детективът се поколеба, но не защото искаше да откаже, а защото бе обзет от удивление.

— Знам, че те изненадвам, и поканата ми е абсолютно без предупреждение — извини се Алис.

— Няма нищо. Отговорът е да, свободен съм и освен това имам смокинг в гардероба, чист и изгладен.

— Тази вечер има галавечеря в чест на някои от завършилите преди двадесет години гимназия „Стоункрофт“. Хората от града бяха помолени да си купят места за вечерята. Цялата работа е, че всъщност събират средства за новото крило на училището. Нямах намерение да ходя, но там ще има един човек, с когото искам да се срещнеш. Казва се Джийн Шеридан. Някога живеехме врата до врата и аз много я обичам. Тя има сериозен проблем и се нуждае от съвет. Първоначално смятах да те помоля да отидеш утре в хотела и да говориш нея. След това обаче реших, че ще бъде хубаво, ако присъствам, когато тя получи медала си и…

Сам разбра, че поканата на Алис бе съвсем импулсивна и че тя вече не само се извинява, но дори съжалява, че му се е обадила.

Алис, ще се радвам много да дойда на тази вечеря — рече, като наблегна на думата „дойда“. Не й каза, че бе работи до 4.30 сутринта по случая с Хелън Уилан и че тъкмо влизаше вкъщи с намерението веднага да се тръшне в леглото. Но една кратка дрямка от час-два щеше да го ободри достатъчно, реши той.

— Имах намерение утре да намина край теб — добави.

Алис знаеше какво иска да каже.

Очаквах, че ще го направиш. Ако можеш да дойдеш в седем, ще те почерпя едно питие и след това заедно ще отидем до хотела.

— Това се казва среща! До скоро, Алис. — Сам затвори телефона и се почувства доста глупаво, като си помисли, че е необикновено доволен да получи тази покана. След което осъзна и причината за това.

Какъв ли беше проблемът на приятелката на Алис — Джийн Шеридан, зачуди се той. Какъвто и да бе, и независимо колко бе сериозен, едва ли можеше да се сравнява с онова, което се бе случило на Хелън Уилан рано тази сутрин, докато бе разхождала кучето си.

20

— Това наистина е голяма работа, нали, Джийн? — попита Гордън Амори.

Бе седнал до нея, на втория ред на платформата, където вяха настанени почетните гости. Под тях местният конгресмен, кметът на Корнуол-он-Хъдсън, спонсорите на вечерята, директорът на „Стоункрофт“ и няколко членове на управителния съвет на училището наблюдаваха препълнената зала със задоволство.

— Така е — съгласи се тя.

— Минавало ли ти е през ум да поканиш родителите си на това голямо събитие?

Ако не бе доловила в гласа му ироничната нотка, сигурно щеше да се разсърди. Но тя уважи чувството му за хумор и отговори подобаващо.

— Не. А ти покани ли твоите?

— Разбира се, че не. Както може би си забелязала, никой от удостоените ни приятели не е довел поне един сияещ родител, който да сподели този миг на триумф на чедото си.

— От което разбирам, че повечето от родителите ни не живеят вече тук. Моите си отидоха същото лято, когато се дипломирах. И се разделиха, както може би си чул — добави тя.

— Както и моите. Докато гледах как седим тук ние шестимата — гордостта на нашия випуск, осъзнах, че от всички нас единствено Лора беше щастлива, докато живееше и растеше в този град. Мисля, че ти бе доста нещастна, както и аз, Роби, Марк и Картър. Роби беше посредствен ученик от семейство на интелектуалци и винаги е бил заплашван, че ще загуби стипендията си в „Стоункрофт“. Хуморът стана неговото оръжие, броня и убежище. Родителите на Марк направиха така, че целият свят да разбере колко биха искали брат му да бе останал жив, а той да умре. Реакцията му, естествено, бе да стане психиатър, занимаващ се с непълнолетни. Не бих се учудил, ако се опитва да лекува вътрешната си инфантилност.

Психиатър, лекуващ себе си, помисли си Джийн и през ума й мина подозрението, че Гордън може и да е прав.

— Хауи, или Картър както настоява да го наричат, имаше баща, който честичко поступваше и него, и майка му — продължи Гордън. — Той гледаше да е навън колкото е възможно повече време. Нали знаеш, че обичаше да наднича в чуждите прозорци? Какво ли се е опитвал да види? Може би е искал поне за секунда да зърне нормален домашен живот. Не смяташ ли, че може това да е причината пиесите му да са толкова мрачни?

Джийн реши да прескочи отговора.

— Оставаме аз и ти — рече спокойно тя.

— Моята майка беше изключително немарлива домакиня. Може би си спомняш, че когато къщата ни изгоря, из града се шегуваха, че това било единственият начин да бъде изчистена. Сега аз имам три къщи и трябва да призная, че съм истински обсебен от манията за чистота във всяка една от тях, което вероятно е причина бракът ми да се провали. Впрочем, той си беше грешка от самото начало.

— А моите родители бяха скандалджии и побойници. Нали точно това си спомняш за мен, Гордън?

Знаеше, че е така.

— Знам колко лесно децата биват наранени и объркани. Спомням си, че с изключение на Лора, която винаги си е била златното момиче на випуска, на теб, Картър, Роби, Марк и мен ни се паднаха тежки редове за копане. Със сигурност нямаше нужда родителите ни да ги правят още по-тежки, но по един или друг начин те го сториха. Виж какво, Джийн. Аз исках да се променя толкова много, че си направих чисто ново лице. Но когато настъпва някой важен, критичен момент, понякога се събуждам и откривам, че съм все още неудачникът Горди. Глупаво изглеждащото момче, което заекваше и с което всички си правеха майтап. Ти направи академична кариера и сега си написала книга, която не само е превъзнасяна от критиците, но се е превърнала в бестселър. Но коя си всъщност ти отвътре?

„Коя съм наистина? Прекалено често дълбоко вътре в себе си аз все още съм бедното отхвърлено момиче, нуждаещо се от обич“ — помисли си Джийн, но Гордън неочаквано се усмихна съвсем по момчешки и й спести отговора, като каза:

— Човек не бива да бъде толкова философски настроен по време на вечеря. Ще си развали храносмилането. Може би ще се почувствам различно, когато ми окачат медала. Ти какво мислиш, Лора?

Той се обърна към нея, а Джийн — към Джак Емерсън, който седеше от лявата й страна.

— Изглежда имахте много разгорещен спор с Гордън — отбеляза Джак.

Тя забеляза върху лицето му изписано силно любопитство. Последното, което искаше, бе да продължи разговора, който бе водила с Гордън, сега и с Джак.

— О, просто си приказвахме за детството си тук — рече безгрижно.

„Тогава бях толкова несигурна в себе си, неуверена, уплашена — помисли си тя. — Така слаба и боязлива. Косата ми висеше на влакна. Непрекъснато, всеки миг, денем и нощем очаквах мама и татко да започнат да се карат и да се хванат за гушите. Чувствах се безумно виновна, когато ми казваха, че единствената причина да са заедно е заради мен. Исках само да порасна и да избягам надалеч, възможно най-надалеч. И го направих.“

— Корнуол беше хубаво място да расте и живее човек — усмихна се сърдечно Джак. — Не можах да разбера защо никой от вас не се установи тук или поне не си купи земя или имот, след като вече сте толкова богати и преуспели. Между другото, ако решиш да придобиеш собственост тук, Джийни, имам няколко терена, за които най-отговорно мога да ти заявя, че са истински бисери.

Джийн се сети, че Алис Самърс й бе споменала за слуха, според който може би Джак Емерсън е новият собственик на къщата й.

— Има ли нещо в моята стара махала? — попита го тя.

Той поклати глава.

— Не. Говоря ти за места с изглед към реката, от които ще ти падне шапката. Кога може да ти ги покажа?

Никога, помисли си Джийн. Не бе дошла, за да живее тук. Искаше само да се махне. Но първо трябваше да открие кой й пишеше за Лили. Това бе само предчувствие, но можеше да заложи живота си, че същият човек в момента седеше в тази зала. Искаше й се вечерята вече да е свършила, за да може да се срещне с Алис и детектива, който тя щеше да доведе. Искаше да вярва, че той ще успее да й помогне да намери Лили и да отстрани всяка заплаха за сигурността й. И когато се увери, че дъщеря й е добре и е щастлива, щеше да се върне към своя свят. Престоят й тук, макар и за двадесет и четири часа, вече я накара да осъзнае, че за добро или за лошо, онова, което бе станала, се дължеше на живота, прекаран тук. Искаше да се примири с миналото. Трябваше да се примири и да го приеме.

— О, не мисля, че горя от желание да си купя къща в Корнуол — отговори на Джак тя.

— Може би не сега, Джийни — кимна той, а очичките му странно блеснаха. — Но съм готов да се обзаложа, че някой ден, при това много скоро, ще ти намеря място, за да останеш. Всъщност съм сигурен в това.

21

На подобни тържествени вечери почетните гости обикновено се представят във възходящ ред, в зависимост от степента на важност, помисли си Бухала, когато обявиха името на Лора. Тя бе първата, която щеше да получи медала си едновременно от кмета на Корнуол и директора на „Стоункрофт“.

Чантата й за дрехи и малкото куфарче бяха в колата му. Беше ги изнесъл по задното стълбище, през входа за персонала и ги бе сложил в багажника без никой да го види. Като предпазна мярка все пак бе изгасил светлината на служебния вход и си бе сложил шапка и яке, които можеха да минат за униформа, ако някой го видеше от разстояние.

Не можеше да си криви душата — Лора беше много красива. Носеше златиста вечерна рокля, за която трудно можеше да се каже, че „оставя нещо за въображението“. Гримът й беше безукорен. Диамантената огърлица сигурно бе фалшива, но изглеждаше добре. Обиците й обаче бяха истински. Те най-вероятно бяха последното бижу, което бе получила от втория си съпруг. Малко талант, подпомогнат от забележителната й външност, даваха на Лора нейните петнадесет минути слава в момента. И като я гледаше човек, на пръв поглед тя притежаваше приятна индивидуалност, ако не си принуден да слушаш глупостите, които ръсеше.

В момента Лора благодареше на кмета, на директора на „Стоункрофт“ и на гостите.

— Корнуол-он-Хъдсън е прекрасното място на моето детство — лееше суперлативни излияния тя. — А четирите години, прекарани в „Стоункрофт“, бяха най-щастливите в живота ми.

Обзет от трепета на очакването, той си представи момента, в който щяха да влязат в къщата, как щеше да затвори вратата зад нея и да види ужасът да се появява в очите й. Моментът, в който тя щеше да разбере, че е хваната в капан.

Всички ръкопляскаха на речта на Лора, след което кметът обяви името на следващия почетен медалист.

Най-накрая всичко приключи и можеха да напуснат тържеството. Той усети, че Лора го гледа, но не отвърна на погледа й. Бяха се разбрали да се помотаят още малко, след което щяха да си кажат официално лека нощ и всеки щеше да отиде в стаята си. Той щеше да я чака в колата.

На сутринта всички щяха да се отпишат от хотела и да отидат на службата в памет на Алисън със собствените си коли, а след това и на прощалната закуска. Така че до този момент отсъствието на Лора нямаше да бъде забелязано и най-вероятното предположение щеше да бъде, че тя просто си е тръгнала по-рано.

— Следват поздравленията, предполагам — рече Джийн, като постави ръката си на няколко сантиметра над китката му. При това движение тя докосна раната от зъбите на кучето. Бухала почувства как от нея бликна кръв, която намокри ръкава на сакото му, и осъзна, че ръкавът на тъмносинята рокля на Джийн може да попие част от нея.

С огромно усилие успя да не се издаде, въпреки болката, която го прониза. Очевидно Джийн не забеляза нищо, защото се обърна да поздрави някаква непозната двойка — мъж и жена на около шестдесет години, които приближаваха към нея.

За миг Бухала си помисли за кръвта, която бе капнала от ръката му на улицата, когато кучето го ухапа. ДНК. Мина му през ума, че за пръв път беше оставил на местопрестъплението физическо доказателство — с изключение, разбира се, на отличителния му символ, който през всичките години непрекъснато бе пренебрегван или пропускан от полицаите. В известен смисъл беше направо разочарован и вбесен от глупостта им, но от друга страна, беше доволен. Ако смъртта на всички жени беше свързана по някакъв начин, за него щеше да бъде доста по-трудно да продължи. Ако решеше да продължи мисията си след Лора и Джийн.

Дори ако Джийн се усъмнеше, че петното върху ръкава й е от кръв, едва ли щеше да се досети откъде се е появила тя и как се е изцапала. Освен това нито един детектив, пък бил той и Шерлок Холмс дори, не би свързал петното от кръв върху роклята на почетната гостенка на гимназията „Стоункрофт“ с кръвта на улицата на петдесет километра оттук.

Дори и след милион години, помисли си Бухала, отхвърляйки идеята като абсурдна.

22

В момента, в който видя Сам Дийган, Джийн разбра защо Алис говори за него с толкова топло чувство. Хареса й решителното му лице и ясните тъмносини очи. А също сърдечната усмивка и силното ръкостискане.

— Разказах на Сам за Лили и за факса, който си получила вчера — обясни Алис с тих глас.

— Има и още едно съобщение — прошепна Джийн. — Алис, толкова се страхувам за детето си. Едва намерих сили да дойда на тази вечеря. Ужасно ми е трудно да водя светски разговори, когато не знам какво става с нея.

Но преди Алис да успее да отговори, някой дръпна Джийн за ръкава и произнесе с висок глас.

— Джийн Шеридан! О, Боже, колко се радвам да те видя! Ти пазеше децата ми, когато бе на тринадесет!

Джийн успя да се усмихне.

— О, госпожо Родийн, радвам се да ви видя отново.

— Джийн, хората искат да говорят с теб — рече Сам. — Алис и аз ще си намерим маса в залата за коктейли. Когато се освободиш, ела при нас.

Минаха почти петнадесет минути, докато успее да се откъсне от местните жители, които си спомняха детството й или бяха чели книгите й и искаха да споделят впечатленията си с нея. Но най-накрая все пак се присъедини към Алис и Сам на крайната маса, където можеха да говорят, без да бъдат прекъсвани.

Докато пиеха от шампанското, което Сам бе поръчал, тя му разказа за цветето и бележката, които бе намерила на гробището.

— Розата не може да е стояла дълго там. Беше съвсем свежа — обясни нервно Джийн. — Сигурно е оставена от някой човек от групата, който е знаел, че ще отида в Уест Пойнт, и е бил сигурен, че ще посетя гроба на Рийд. Но защо той или тя играе тази игра? Защо са тези неясни заплахи? Защо просто не каже какво иска от мен?

— Може ли аз да поискам нещо от теб сега? — попита учтиво Марк Флайшман, като седна на свободния стол до нея с чаша в ръка. — Търсих те да пийнем по чашка преди сън — обясни с усмивка. — Не можах да те намеря никъде, но най-накрая те видях тук.

Забеляза колебанието върху лицата на хората около масата и предположи, че водят сериозен разговор и присъствието му е нежелателно. Но беше любопитен да разбере кои са събеседниците й и за какво си говорят.

— Разбира се, заповядай — отвърна Джийн, опитвайки се да бъде любезна. Какво ли беше чул, запита се, докато го запознаваше с Алис и Сам.

— О, Марк Флайшман — възкликна Сам. — Доктор Марк Флайшман. Гледал съм вашата програма и много ми харесва. Давате страхотно добри съвети. Особено се възхищавам на начина, по който се оправяте с младежите. Когато те са ваши гости, винаги намирате верния път към тях и успявате да ги накарате да осъзнаят чувствата си и да ги споделят с вас. Ако повечето деца направят това и получат добър съвет, те ще разберат, че не са сами и че проблемите им не са нерешими.

Джийн видя как лицето на Марк светна от задоволство след ласкавата и очевидно искрена оценка на Сам Дийган.

Той беше толкова затворен и мълчалив като дете, помисли си тя. Винаги срамежлив. Не бе предполагала, че ще стане телевизионна знаменитост. Дали Гордън не беше прав, че Марк е специализирал детска психиатрия заради собствените си проблеми след смъртта на брат си?

— Знам, че сте израснал тук, Марк. Семейството ви все още ли живее в града? — попита Алис Съмърс.

— Само баща ми. Така и не се реши да напусне старото гнездо. Пенсионира се и много пътува.

Джийн бе изненадана от това изявление.

— На вечерята Гордън и аз говорихме, че никой от нас не е запазил корените си тук.

— Аз нямам корени тук, Джийн — отвърна спокойно Марк. — Не съм се виждал с баща си от години. Въпреки че той със сигурност знае за срещата, както и че ще бъда един от почетните гости, дори не се опита да се свърже с мен.

Долови горчивината в гласа си и се засрами от това. Какъв беше смисълът да споделя тези неща с двама непознати и Джийн Шеридан? По-добре да си остане слушател. „Висок, строен, жизнерадостен, забавен и мъдър, това е доктор Марк Флайшман“ — нали така го представяха по телевизията. Най-добре бе да се придържа към това описание.

— Вероятно не е в града — предположи Алис.

— Ако не е, тогава харчи много пари за ток. Лампите му снощи светеха през цялата нощ — рече Марк и се усмихна. — Извинете ме. Нямах намерение да изливам душата си. Дойдох, за да поздравя Джийн за словото, което произнесе. Беше толкова мила и естествена и каза прекрасни неща за лудориите на някои от нас, удостоените.

— И вашата реч бе чудесна — каза сърдечно Алис. — Мисля обаче, че Роби Брент не бе в час, а в думите на Гордън Амори и Картър Стюарт имаше много горчивина. Но ако ще поздравявате Джийни, би трябвало да отбележите също и колко е красива.

— Сериозно се съмнявам някой да е забелязал моята скромна персона в присъствието на Лора — намеси се Джийн, но й стана неочаквано приятно от комплимента на Марк.

— Сигурен съм, че всички те забелязаха, и съм съгласен, че изглеждаш прекрасно — отвърна той и стана. — Също така искам да те уверя, че се радвам на срещата ни, Джийни, в случай че не успеем да се видим утре. Ще отида на службата за Алисън, но може би няма да остана за закуската.

Той се усмихна на Алис Съмърс и подаде ръка на Сам Дийган.

— Радвам се, че се запознах с вас. Видях едни хора, с които искам да говоря, а се безпокоя да не ги изтърва утре. — С широка крачка той прекоси залата.

— Този мъж е много привлекателен, Джийн — рече ентусиазирано Алис. — И очевидно те харесва.

„Но това може би не е единствената причина, поради която дойде при нас — помисли си Сам. — Наблюдаваше ни от бара. Искаше да знае за какво си говорим. Интересно защо това бе толкова важно за него.“

23

Бухала беше почти излетял от клетката. Бе се откъснал от него. Винаги беше в състояние да каже кога е настъпило пълното им разделяне. Собствената му любезност, мекота и възпитание — човекът, който беше при други обстоятелства — започваха да намаляват и да изчезват в мрака. Чуваше се, че говори и се усмихва, чуваше се как се шегува и получава целувки по бузите от някои жени от випуска.

След което се изплъзна, изхлузи се незабелязано и излетя.

Можеше да усети кадифената мекота на перушината си, когато двадесет минути по-късно седна в колата, за да чака Лора. Видя я как излиза крадешком от задния вход на хотела, оглежда се наоколо, за да избегне случайна среща. Беше проявила достатъчно находчивост да облече дъждобран с качулка върху златистата си вечерна рокля.

Сетне застана пред вратата на колата и я отвори. Мушна се на седалката до него и произнесе през смях:

— Отведи ме, скъпи! Не е ли забавно?

24

Джейк Перкинс остана до късно, за да напише статията си, посветена на банкета, за „Стоункрофт Газет“. Домът му на Ривър банк Лейн гледаше към Хъдсън и той високо ценеше този изглед, така както ценеше няколко неща в живота си. На шестнадесет години се смяташе за нещо като начинаещ философ, талантлив писател и добър ученик, проницателно изучаващ човешкото поведение.

В момент на дълбокомислено разсъждение Джейк реши, че приливите и вълните на реката символизират настроенията и страстите на хората. Той обичаше да включва подобни, според него задълбочени умотворения в новинарските си истории. Знаеше, разбира се, че статията, която иска да напише, никога няма да мине през ситото на господин Холанд, учителя по английски, който бе и главен редактор, и цензор на вестника. Но за свое собствено удовлетворение Джейк седна и написа онова, което искаше, преди да напише онова, което трябваше.

„Доста овехтялата банкетна зала на позападналия «Глен-Ридж Хаус» бе леко поосвежена от сините и бели знамена на гимназията «Стоункрофт». Храната, естествено, беше ужасна, започвайки с нещо, което би трябвало да мине за коктейл от морски дарове, последвано от филе миньон, което хрускаше като пясък между зъбите, гарнирано с леко претоплени пържени на тиган картофи, които съвсем успешно можеха да се използват като смъртоносно оръжие, и повехнали зърна боб. Разтопеният сладолед с шоколадов сос бе венецът на опита на главния готвач да поднесе изискана вечеря.

Жителите на града се присъединиха към събитието в чест на завършилите преди двадесет години възпитаници, които някога са живели в Корнуол. На всички бе известно, че Джак Емерсън, председателят на инициативния комитет и движеща сила на срещата, има и друга цел, скрита зад усилието му да събере в братска прегръдка бившите си съученици. Банкетът също така бе посветен на събирането на помощи за осъществяване строителните планове на «Стоункрофт». Те включват една пристройка, която ще бъде издигната върху земя, притежавана от Емерсън, и построена от предприемач, известен като негов човек.

Шестимата удостоени с медал за постиженията си седяха на трибуната редом до кмета Уолтър Карлсон, директора на «Стоункрофт» Алфред Доунс и част от управителния съвет…“

Имената им нямаха значение за тази версия на статията, реши Джейк.

„Лора Уилкокс беше първата, която получи медал «Изтъкнат възпитаник на гимназията». Златистата й рокля от ламе накара почти всички присъстващи мъже да не чуят нито дума от онова, което каза. А то бе от рода на баналностите колко била щастлива, че прекарала детството си в този град. Тъй като никога не се е връщала тук и никой не е виждал очарователната мис Уилкокс да се разхожда по главната или да спира в наскоро откритото студио да си направи татуировка, спомените й бяха посрещнати с вяли ръкопляскания от учтивост и няколко многозначителни подсвирквания.

Доктор Марк Флайшман, психиатър и телевизионна звезда, произнесе скромна, съдържателна и добре приета от публиката реч, в която предупреди родители и учители за задължението им да работят върху морала и възпитанието на децата си. «Светът ги очаква с нетърпение, за да ги унищожи. Вашата задача е да ги подготвите за борба, като ги накарате да се чувстват добре, дори и да им поставяте подходящи и приемливи ограничения».

Картър Стюарт, драматургът на мрачни «ъндърграунд» пиеси, произнесе реч на две нива, в която заяви, че жителите и учениците, които е използвал като прототипове за героите в своите пиеси, в момента присъстват в банкетната зала. Той също така влезе в противоречие с доктор Флайшман, като оповести, че баща му твърдо вярвал в старите ценности и правила за възпитание, и се съгласи, че спестяването на боя при децата само ги разглезвало. След което благодари на покойния си татко, че е бил такъв праволинеен привърженик на «камшичената правда», и изтъкна, че благодарение на неговото възпитание е придобил онова мрачно отношение към живота, което сега му служело изключително добре.

Речта на Стюарт бе посрещната с нервен смях и вяли, кратки ръкопляскания.

Комикът Роби Брент развесели публиката с много живите и смешни имитации на учителите, които преди години така го били наплашили, че ще се провали, та той наистина щял да загуби стипендията си за «Стоункрофт». Един от тези учители присъстваше и се усмихваше на безмилостната пародия на Брент на неговите жестове и маниери, както и на убийствената имитация на гласа му. Но госпожица Ела Бендър, желязната шефка и страшилище на математическия отдел, едва не се разплака при безжалостното и злостно изпълнение на Брент, който перфектно пародира нейния писклив глас и нервен кикот.

— Аз бях най-малкият и най-некадърният от фамилията Брент — каза в заключение Роби. — Вие никога не ми позволихте да забравя това. Хуморът стана моята защита, за което ви благодаря.

След което премига с очи и присви устни точно както директор Доунс го прави и до ден-днешен и му връчи чек от един долар — своя принос към фонда за строителството.

Аудиторията ахна, той извика: «Шегувам се» и размаха чек за десет хиляди долара, който връчи церемониално на Доунс.

Част от присъстващите решиха, че това е страшно смешно. Друга част, като доктор Джийн Шеридан, бяха потресени от шегите на Брент. По-късно тя сподели, че според нея хуморът не бива да бъде жесток.

Гордън Амори, нашият некоронован цар на кабелната телевизия, беше следващият оратор.

— Аз така и не се сприятелих с никого в «Стоункрофт» — откровено сподели той. — Не можете да си представите колко горещо се молех да получа възможност да стана атлет — което доказва старата поговорка «Внимавай за какво се молиш. Може и да се сбъдне». Слава Богу! Благодарение на жестокото прогонване от футболния отбор станах телевизионен наркоман, след което започнах да анализирам глупостите, които слушах и гледах на екрана. След време осъзнах, че мога да обясня защо някои програми или предавания, или комедии, или драми стават, а други не. Това беше началото на кариерата ми. Тя е основана върху отхвърляне, неодобрение и болка. Преди да си тръгна обаче, позволете ми да опровергая един слух. Аз не запалих пожара в дома на родителите ми нарочно. Пушех цигара и не забелязах, че след като изключих телевизора и си легнах, едно въгленче е паднало зад празната кутия от пица, която майка ми бе забравила на дивана.

Преди аудиторията да има време да реагира, господин Амори връчи чек от 100 000 долара за новата постройка на директора Доунс с думите:

— Нека работата по формиране на мозъци и сърца в гимназията «Стоункрофт» да продължава и в бъдеще.“

Със същия успех би могъл да каже: „Вървете да се удавите в езерото“, помисли си Джейк, спомняйки си как Амори бе седнал на мястото си на трибуната със самодоволна усмивка.

„Последният удостоен, доктор Джийн Шеридан, говори за детството си в Корнуол, градът, който е бил територия на богатите и привилегированите почти сто и петдесет години.

— Като ученичка със стипендия знаех, че ще получа отлично образование в «Стоункрофт». Но извън сградата на училището имаше и друго място, което предлагаше богат материал за учене — този град и околностите му. Точно там оцених историята, която оформи бъдещия ми живот и кариера. За което съм му вечно благодарна.“

Доктор Шеридан не каза, че е била щастлива тук, нито спомена, че всички жители от едно време сигурно все още помнят семейните войни на родителите й, които оживявали и развеселявали града, помисли си Джейк Перкинс, нито че често избухвала в плач по време на час след някои от схватките в тези войни, получили по-широка публичност.

Е, утре беше последният ден на цялата дандания, помисли си Джейк, като се протегна и отиде до прозореца. Светлините от Колд Спринг, градчето от другата страна на Хъдсън, бяха леко размити заради падналата мъгла. Дано утре да се вдигне, помисли си той. Щеше да отрази заупокойната служба на гроба на Алисън Кендал и сетне да отиде на кино. Беше подочул, че имената на другите четири момичета, завършили гимназията и умрели, също щели да бъдат почетени на службата.

Джейк се върна на бюрото си и погледна снимката, която бе изровил, след като бе покопал из архивите. По невероятен обрат на съдбата и петте покойници не само бяха споделяли една и съща маса през последната година в гимназията заедно с две от присъстващите почетни гостенки — Лора Уилкокс и Джийн Шеридан, но бяха умрели в реда, в който бяха седели.

Което означаваше, че Лора Уилкокс трябва да бъде следващата, помисли си отвлечено Джейк. Можеше ли това да е просто случайно и странно съвпадение, или някой се бе погрижил да стане така? Но подобно предположение беше лудост! Тези жени бяха намерили смъртта си в период от двадесет години, по различни начини и на различни места в цялата страна. Една от тях дори беше карала ски и най-вероятно бе попаднала на лавина. Тялото й така не било намерено.

Съдба. Беше съдба и нищо друго, реши Джейк.

25

— Смятам да остана още няколко дни — заяви Джийн на чиновника от рецепцията, който й се обади в неделя сутринта. — Ще представлява ли проблем?

Знаеше, че не. Всички останали гости на срещата без съмнение щяха да си тръгнат към домовете след закуската в „Стоункрофт“, така че би трябвало да останат много празни стаи.

Макар че беше само осем и петнадесет, тя вече бе напълно облечена и допиваше кафето и сока, като гризеше от поничките, включени в закуската, която си бе поръчала. След официалната закуска в „Стоункрофт“ щеше да се върне в къщата на Алис Съмърс. Сам Дийган щеше да я чака там и можеха да поговорят на спокойствие, без да бъдат прекъсвани от когото и да било. Сам й бе казал, че колкото и тайно да е било осиновяването, все някъде трябва да е било регистрирано и някой адвокат трябва да е изготвил документите. Беше я попитал дали има копие от документа, който е подписала, отказвайки се от правата си върху бебето.

— Доктор Конърс не ми даде нищо — обясни му тя. — А може би аз не исках да имам каквото и да било, което да ми напомня за постъпката ми. Не си спомням наистина. Бях онемяла, ослепяла и оглушала. Имах чувството, че някой изтръгна сърцето от тялото ми, когато докторът я взе от мен.

Но този разговор наведе мисълта й в друга насока. Тя имаше намерение преди службата за Алисън да отиде на утринната литургия в девет в църквата „Свети Томас от Кентърбъри“. Това беше енорията, в която бе израснала, но докато говореше със Сам Дийган, си спомни, че доктор Конърс също беше енориаш там. Сред мъглата на един от безсънните й часове през нощта й дойде наум, че е твърде възможно родителите, осиновили бебето й, също да са били енориаши от „Свети Томас“.

Бе казала на доктор Конърс, че иска Лили да бъде възпитана като католичка, спомни си Джийн. Ако осиновителите й са католици и членове на църквата „Свети Томас от Кентърбъри“, много е вероятно момиченцето да е било кръстено точно там. Ако успееше да надникне в архивите на църквата от края на март до средата на юли онази година, това можеше да бъде началото на търсенето на Лили.

Когато се събуди в шест тази сутрин, почувства, че по бузите й се стичат сълзи и се чу да произнася молитвата, останала като част от подсъзнанието й. Господи, не позволявай да я наранят. Пази я, Господи, моля те!

Знаеше, че в неделя канцеларията на църквата не е отворена. Но може би след литургията щеше да успее да говори със свещеника и да си определи среща. Поне имаше чувството, че прави нещо и не седи със скръстени ръце. Може би реше да открие някой възрастен отец, който е служил в църквата преди двадесет години. И не бе невероятно той да си спомни за хора, осиновили бебе по онова време.

Чувството за нещо неизбежно, нарастващата сигурност, че Лили е заплашена и е в опасност, бяха станали толкова силни, че Джийн бе убедена, че няма да преживее деня, ако не предприеме някакво действие.

В осем и половина тя слезе долу и взе колата си от паркинга. До църквата имаше само пет минути път. Беше решила, че най-подходящото време да говори със свещеника след литургията, когато той застане на входа, за да поздрави хората.

Тръгна по Хъдсън Стрийт, но осъзна, че е подранила поне с двадесет минути, затова импулсивно зави по Маунтин Роуд, за да мине покрай къщата, в която бе израсла.

Тя бе почти по средата на виещата се стръмна улица. Когато живееше в нея, беше кафява с бежови капаци на прозорците. Сега хората, които я обитаваха, не само я бяха разширили, но и украсили с бели камъчета и боядисани в горскозелено дървени капаци. Новият собственик очевидно бе стигнал до извода, че повече дървета и растения ще разхубавят относително скромния дом. Сега той изглеждаше като малко бижу в ранната утринна мъгла.

Съседната кафява къща с гипсова мазилка, в която някога живееше семейство Съмърс, също изглеждаше добре поддържана, помисли си Джийн, макар че очевидно в момента не бе обитавана. Транспарантите на всички прозорци бяха спуснати, но черчеветата бяха прясно боядисани, живият плет бе скоро подстриган и дългата каменна алея до предната врата имаше нова настилка.

„Винаги съм обичала тази къща — помисли си Джийн, като спря колата, за да я огледа по-добре. — Бащата и майката на Лора я поддържаха с любов, докато живееха тук, а сетне и семейство Съмърс. Спомням си, когато бяхме на девет или десет, Лора каза, че според нея нашата къща била грозна. Аз също мислех, че кафявото е грозно, но не се съгласих с нея, за да не й направя кефа. Интересно дали ще я одобри в сегашния й вид.“

Не че има някакво значение, каза си Джийн, направи завой и тръгна надолу към Хъдсън Стрийт. Лора никога не я обиждаше нарочно. Беше си такава по природа. Освен това бе възпитана да бъде егоистка, но това едва ли й помогна или й донесе особено голямо добро. Последния път, когато бе говорила с Алисън, тя бе споделила, че се опитва да намери работа на Лора в нова телевизионна мрежа, но й било трудно да го постигне.

Каза още, че Горди, при което се засмя и се поправи, като го нарече Гордън, би могъл да уреди нещата, но според нея това щяло да стане на куково лято.

Лора винаги е била златното момиче. Беше направо сърцераздирателно да я гледа как флиртува с почти всички момчета, дори и с Джак Емерсън. За Бога! У него имаше нещо откровено неприятно и отблъскващо, помисли си с тръпка на погнуса Джийн. Защо е толкова сигурен, че някой дои би си купила къща тук?

Сутринта й се стори, че мъглата може би ще се разсее, но сега, точно в стила на октомврийското време, облаците станаха още по-гъсти и мъглата се превърна в ситен и студен дъждец. Джийн си помисли, че денят е същият като онзи далечен ден, в който разбра, че е бременна. Майка й и баща й тъкмо бяха провели поредната си кавга, макар че я завършиха с нещо подобно на мир. Джийн щеше да отиде в колеж със стипендия. Значи нямаше нужда да останат заедно. Бяха Изпълнили задълженията си като родители и вече можеше да поемат всеки по своя път.

Стигнаха до съгласие да обявят къщата за продажба и с повече късмет до август щяха да се отърват от нея. От къщата, усмихна се горчиво тя.

Спомни си как слезе тихо по стълбите, измъкна се от дома си и вървя, вървя, вървя.

Не бе сигурна какво ще каже Рийд. Безпокоеше се дали няма да реши, че е излъгал надеждите и очакванията на баща си.

Преди двадесет години бащата на Рийд бе генерал-лейтенант в Пентагона. Това бе една от причините никога да не отидат на купон или да общуват със съучениците му, спомни си Джийн. Рийд не искаше баща му да научи, че ходи сериозно с момиче.

А и тя не желаеше да го запознае с нейните родители.

Ако беше останал жив и се бяха оженили, колко ли щеше да продължи бракът им? Беше си задавала този въпрос милион пъти през изминалите двадесет години и винаги бе стигала до един и същи отговор. Да, щеше да е завинаги. Въпреки евентуалното неодобрение от страна на родителите му, въпреки факта, че вероятно щяха да й трябват години, за да получи образованието, което искаше, връзката им щеше да устои.

Бяха заедно толкова кратко време, помисли си Джийн, докато караше към паркинга на църквата. Преди него не бе имала друг мъж. Нито приятел. И един ден, докато си седеше на стълбите пред паметника в Уест Пойнт, той седна до нея. Върху тетрадката, която носеше със себе си, бе написано името й.

— Джийн Шеридан — прочете Рийд и продължи: — Харесвам музиката на Стивън Фостър. Знаеш ли за коя песен си мисля в момента?

Тя, разбира се, не знаеше. Той каза:

— Започва така: „Мечтая си за Джийни с коса с цвета на кестен…“

Тя паркира колата. Три месеца след тази среща Рийд беше мъртъв, а тя бременна, помисли си тъжно. И когато срещна доктор Конърс в тази църква и чу, че уреждал осиновявания, това бе като дар Божи, като небесно знамение, което й подсказа какво да направи.

Имаше нужда от този дар Божи и сега. Отново.

26

Джейк Перкинс преброи присъстващите на службата около гроба на Алисън Кендал. Бяха тридесет. Другите очевидно бяха предпочели да отидат направо на закуската. Той не ги упрекваше. Виновен беше дъждът. Краката му бяха подгизнали в меката, мокра трева. Няма нищо по-лошо от това да умреш в дъждовен ден, помисли си и си напомни да запише тази мъдра мисъл по-късно.

Кметът също не присъстваше, но директорът Доунс, въз пял вече щедростта и таланта на Алисън Кендал, сега предлагаше да прочетат молитва, която със сигурност щеше да задоволи всеки, с изключение на някой заклет атеист, ако случайно такъв бе сбъркал да дойде на службата.

Тя може и да е била талантлива, мислеше си Джейк, но всъщност щедростта й бе довела всички тези хора на гроба, с риск да си навлекат пневмония. Сещаше се обаче за един човек, който не е рискувал. Джейк се огледа още веднъж, за да бъде сигурен, че не е пропуснал присъствието на Лора Уилкокс. Не, тя определено не бе дошла. Всички останали обаче бяха тук. Джийн Шеридан стоеше близо до Доунс и без съмнение беше искрена в скръбта си. На няколко пъти попи сълзите си с кърпичка. Всички останали изглеждаха така, сякаш се молеха директорът да свърши по-бързо, за да влязат на сухо и да си поръчат „Блъди Мери“.

— Нека си спомним за нейните съученички и приятелки, които също спят вечния си сън — продължи тъжно Доунс. — Катерин Кейн, Дебра Паркър, Синди Ланг и Глория Мартин. Випускът, завършил преди двадесет години, създаде много преуспели хора, но никога преди него не е имало випуск с толкова много преждевременно отишли си от този свят.

Амин, каза си наум Джейк и реши, че със сигурност ще използва снимката на седемте момичета от масата за хранене, когато пише репортажа си за срещата. Вече имаше дори и заглавие. Доунс току-що му го подсказа: „Никога преди не е имало випуск с толкова много умрели“.

В началото на церемонията две ученички от втори курс раздадоха по една роза на всеки от присъстващите. Сега, след заключителните думи на директора, всички, един по един, поставиха своята роза в подножието на надгробния камък и тръгнаха да излизат от гробището към съседната сграда на училището. Колкото повече се отдалечаваха от гроба, толкова по-бързо вървяха. Можеше да прочете мислите им. „Ох, слава на Бога, че свърши. Направо щях да замръзна.“

Последна си тръгна Джийн Шеридан. Стоеше до гроба и вече не изглеждаше толкова тъжна, колкото замислена. Джейк забеляза, че доктор Флайшман спря до нея и я изчака. Шеридан посегна и докосна с ръка името на Алисън върху надгробния камък, сетне се обърна и Джейк видя, че очевидно се зарадва на доктор Флайшман. Двамата тръгнаха заедно към училището.

Преди да успее да я спре, една от второкурсничките му подаде роза. Той не беше много по церемониите, но реши, че ще остави розата при другите. Когато се наведе, забеляза нещо на земята. Наведе се и го взе.

Беше малко метално бухалче, дълго около един инч[1]. Можеше да види с просто око, че не струва повече от няколко долара. Може би някое хлапе или защитник на природата, тръгнал на кръстоносен поход за спасяване на бухалите, го бе изтървал. Тъкмо щеше да го хвърли, когато промени решението си. Избърса значката и я пъхна в джоба си. Скоро беше Хелоуин. Щеше да я подари на детето на братовчедка си и да му каже, че е изкопал бухалчето специално за него от един гроб. Звучеше подобаващо зловещо.

[1] 2,6 см — Б.пр. ↑

27

Джийн бе разочарована, че Лора не си направи труда да дойде на службата в памет на Алисън, но си даде сметка, че всъщност не е изненадана. Лора никога не бе давала пукната пара̀ за който и да е друг и би било глупаво да си въобрази, че ще се промени и ще започне да го прави точно сега, в този етап от живота си. Тъй като познаваше добре характера й, би трябвало да знае, че за нищо на света не би излязла на студа и дъжда. Първо, защото се страхуваше да не настине, и второ, защото щеше да развали прическата и обувките си. Сигурно направо е отишла на закуската.

Когато закуската бе почти преполовена, а Лора все още не се бе появила, Джийн почувства зараждането на дълбоко безпокойство. Тя го сподели с Гордън Амори.

— Гордън, видях, че вчера говори доста време с Лора. Да ти е казвала, че днес няма да дойде?

— Говорихме само на обяд и по време на мача — поправи я той. — Опитваше се да ме проагитира да й дам главната роля в нашия нов сериал. Обясних й, че никога не се меся в работата на хората, които съм наел да определят програмите и актьорите. Когато продължи да настоява, може би малко по-грубо й заявих, че никога не правя изключения. Особено за бивши съученици с минимален талант. Тя ми отговори с един доста неподобаващ за възпитана дама израз, след което обърна вниманието си и насочи чаровете си към нашия нетърпим председател Джак Емерсън. Както знаеш, той ле спира да се хвали със значителните си финансови успехи. А миналата нощ доста въодушевено заяви на всеослушание, че съпругата му го напуснала. Затова предполагам, че е започнал флирт с Лора.

„На вечерята Лора беше в прекрасно настроение — спомни си Джийн. — И се чувстваше отлично, когато преди това се опитах да говоря с нея в стаята й.“

Дали не беше й се случило нещо лошо миналата нощ? Или просто е решила да си поспи тази сутрин?

Можеше да провери поне това, помисли си Джийн. Седеше до Гордън и Картър Стюарт на масата. Като прошепна: „Извинете ме за минутка“, тя се промъкна между редиците от маси, опитвайки се да не влиза в контакт с никой. Закуската бе сервирана в голямата аудитория на гимназията. Джийн се шмугна в коридора, който водеше към занималнята на първокурсниците, и набра номера на хотела.

Телефонът в стаята на Лора не отговаряше. След кратко колебание поиска да я свържат с рецепцията. Представи се и попита дали случайно Лора Уилкокс не си е тръгнала.

— Малко съм разтревожена — обясни тя. — Мис Уилкокс трябваше да се присъедини към нас, но до този момент я няма.

— Не се е отписала от хотела — отвърна чиновникът. — Мога да изпратя някого да провери в стаята й, доктор Шеридан. Но вие ще бъдете отговорна, ако побеснее, че я тревожим.

Беше мъжът, чиято коса беше в тон с цвета на бюрото, сети се Джийн, разпознавайки гласа и тона.

— Добре, поемам отговорността — увери го тя.

Докато чакаше, хвърли поглед по коридора. Господи, имате чувството, че никога не е напускала това място, мина през ума й. Госпожа Клеманс беше учителка в занималнята, когато бяха зайци, а нейният чин беше вторият на четвъртия ред. Чу, че вратата на аудиторията се отваря, и се обърна. Видя Джейк Перкинс, репортера на училищния вестник.

— Доктор Шеридан! — Гласът на чиновника бе загубил шеговитата си интонация.

— Да? — Джийн осъзна, че стиска здраво телефонната слушалка. Случило се е нещо лошо, помисли си тя. Нещо много лошо.

— Камериерката влезе в стаята на госпожица Уилкокс. Тя не е спала в леглото си. Дрехите й все още са в гардероба, но камериерката е забелязала, че някои от тоалетите са изчезнали. Мислите ли, че имаме проблем?

— О, ако е взела някои неща със себе си, всичко е наред. Благодаря ви.

Само това оставаше, помисли си Джийн, да задава въпроси. Може да е излязла и да е отишла някъде с някого. Може да е решила да прекара нощта с мъж. Всеки има право на своите слабости и падения.

Тя натисна бутона на телефона, за да прекъсне разговора. Но с кого би могла да бъде Лора? — зачуди се Джийн. Ако можеше да се вярва на Гордън, той я бе отрязал. Твърдеше, че е флиртувала с Джак Емерсън, но не бе пренебрегнала също така Марк и Роби, нито Картър. Вчера на обяд обсипваше Марк с комплименти за това колко успешно било неговото шоу и че може би трябва да отиде на терапия при него. Бе я чула да казва на Картър, че обожава да играе в пиеси на Бродуей, а по късно в бара седеше с Роби на чашка преди лягане.

— Доктор Шеридан, може ли една дума?

Стресната, Джийн рязко се обърна. Беше забравила за Джейк Перкинс.

— Извинете, че ви безпокоя — рече той, без каквато и да е извинителна нотка в гласа, — но се питам дали госпожица Уилкокс е имала намерение да дойде днес тук?

— Не знам плановете й — отговори му усмихнато Джийн. — А сега трябва да се връщам.

Лора вероятно се е сприятелила повечко с някое от момчетата на вечерята миналата нощ и е отишла в неговата стая, разсъждаваше, докато се отдалечаваше тя. Щом не се отписала от хотела, сигурно ще се появи в близките няколко часа.

Джейк Перкинс наблюдаваше изражението на Джийн, докато тя го подмина. Притеснена е и се тревожи, реши той. Но защо? Може би защото Лора Уилкокс не се появи на закуската? Господи, възможно ли е да е изчезнала? Той извади своя мобилен телефон и позвъни в „Глен-Ридж Хаус“, за да провери на рецепцията.

— Имам поръчка за госпожа Уилкокс. Трябва да доставя един букет — излъга той. — Но искам да съм сигурен, че не е напуснала хотела.

— Не, не се отписала — отговори му чиновникът, — но не е спала тук миналата нощ. Не съм сигурен кога ще се върне, за да прибере багажа си.

— Тя имаше ли намерение да остане през уикенда? — попита Джейк, опитвайки се да звучи безразлично.

— Смяташе да напусне около два днес следобед. Поръча кола до летището за два и петнадесет, така че не знам какво да ти кажа за цветята, синко.

— Ще трябва да питам клиента си. Благодаря.

Джейк затвори телефона и го пусна обратно в джоба си. Знаеше точно къде ще бъде в два часа. Във фоайето на „Глен-Ридж Хаус“ в очакване да види как госпожа Лора Уилкокс се отписва на рецепцията.

Младежът тръгна по коридора към аудиторията. Ами ако тя така и не се появи, помисли си. Да предположим, че просто изчезне. Ами ако… Джейк почувства трепета на нервно очакване, който премина през тялото му. Отлично знаеше какво беше това — носът на новинаря и усетът му към горещите новини. Беше прекалено голяма новина за „Стоункрофт Газет“. Но „Ню Йорк Поуст“ щеше да я глътне като топъл хляб. Щеше да уголеми снимката на момичетата на масата, за да бъде готова за статията. Можеше да види заглавието с големи букви: „Поредната жертва от випуска на кутсузлиите“. Супер!

Или може би „Остана само една“. Още по-сензационно.

Добре, че бе направил две много хубави снимки на доктор Шеридан, помисли си Джейк. Щеше да приготви и тях за „Поуст“.

Когато отвори вратата на аудиторията, до ушите му достигнаха първите думи от училищния химн, който гостите пееха дружно.

„Ние те поздравяваме, скъпи «Стоункрофт», място на нашите мечти…“

Срещата по случай двадесетгодишнината от завършването на гимназия беше към своя край.

28

— Е, всичко свърши, Джийн, време е за довиждане. Радвам се, че те видях. — Марк Флайшман държеше визитната си картичка в ръка. — Ще ти дам моята, ако ми дадеш твоята — добави, като се усмихваше.

— Но, разбира се. — Тя отвори чантата си и извади от портфейла си визитка. — Радвам се, че все пак успя да дойдеш на закуската.

— Аз също. Кога си тръгваш?

— Ще остана в хотела още няколко дни. Трябва да направя едно малко проучване. — Джийн се опитваше да говори естествено.

— Утре ми предстоят няколко записа в Бостън. В противен случай щях да остана и да те помоля да вечеряш с мен тази вечер. — Той се поколеба, сетне се наведе и я целуна по бузата. — И както казват хората, пак ще повторя — беше чудесно, че се видяхме.

— Довиждане, Марк. — Джийн се замисли, преди да добави: — Обади ми се, когато си във Вашингтон. — За секунда ръцете им останаха преплетени, след което той си тръгна.

Картър Стюарт и Гордън Амори стояха един до друг и се сбогуваха с разпръскващите се съученици. Джийн отиде при тях. Преди да успее да си отвори устата, Гордън я попита:

— Чу ли се с Лора?

— Все още не.

— На нея не може да се разчита. Това е другата причина, поради която кариерата й се издъни. Беше прочута с това, че караше хората да я чакат. Добре че беше Алисън, която преобръщаше небето и земята, за да й свърши работата. А тя дори не се сети днес за нея.

— Е… — Джийн реши да не изказва нито съгласие, нито несъгласие. Тя се обърна към Картър Стюарт. — В Ню Йорк ли се връщаш, Картър?

— Всъщност не. Напускам „Глен-Ридж Хаус“ и отивам в хотел „Хъдсън Вали“. Пиърс Елисън режисира последната ми пиеса. Той живее на десет минути оттук, в Хайланд Фолс. Трябва да прегледаме още веднъж ръкописа. Затова ми предложи да работим спокойно при него, в случай че остана още няколко дни. Но нямам намерение да се мъча повече в „Глен-Ридж“. През последните петдесет години не са изхарчили и една стотинка, за да направят подобрения.

— Мога да се закълна, че е вярно — съгласи се Гордън. — Имам страшно много спомени от това място, когато работех като пиколо, а сетне и като сервитьор в рум сървиса. Ще се настаня в кънтри клуба. Някои от хората ми ще пристигнат тук. Ще потърсим сграда за главна квартира в тази област.

— Говори с Джак Емерсън — предложи саркастично Стюарт.

— С всеки друг, но не и с него. Моите хора вече са набелязали някои места, които трябва да видя.

— Тогава няма да си казваме довиждане — рече Джийн. — Може би ще се срещнем в града. Каквото и да стане, беше ми приятно да ви видя.

Не беше си взела довиждане с Роби Брент и Джак Емерсън, но повече нямаше търпение и не искаше да чака. Беше се уговорила да се срещне със Сам Дийган в къщата на Алис Съмърс в два часа и беше време да тръгва.

С усмивка на лицето Джийн прекоси фоайето на хотела, като се сбогуваше пътем с минаващите покрай нея хора, и бързо отиде до колата си. Когато влезе в нея, погледна към училището и гробището. Нереалността на смъртта на Алисън отново я порази. Струваше й се така странно да я оставят тук в този студен, дъждовен ден. Често й бе казвала, че е трябвало да се роди в Калифорния, спомни си Джийн, докато вкарваше ключа в стартера. Алисън мразеше студа. Идеята й за рая бе да стане от леглото, да отвори вратата и да скочи в басейна или в океана да плува.

Точно това бе направила сутринта, в която бе умряла.

Тази мисъл не излизаше от ума на Джийн, докато караше към къщата на Алис Съмърс.

29

Картър Стюарт си бе резервирал апартамент в новия хотел „Хъдсън Вали“ близо до Сторм Кинг Стейт парк. Кацнал на единия склон на планината с изглед към река Хъдсън, той му напомняше за орел с разперени крила с централната си сграда и двете кули отстрани.

Орелът — символ на живота и светлината, на силата и величието.

Работното заглавие на новата му пиеса бе „Орелът и бухалът“.

Бухалът. Симфония, изтъкана от тъмнина и смърт. Хищна птица, която преследва плячката си.

Режисьорът Пиърс Елисън бе харесал заглавието. „Но аз все още не съм сигурен — мислеше си Стюарт, докато спираше пред входа на хотела и излизаше от колата. — Аз все още не съм сигурен.“

Не е ли прекалено очевидно? Символите са предназначени, за да бъдат забелязвани и разгадавани от задълбочени мислители, а не да се сервират на табличка по време на сутрешния бридж в сряда в клуба. Не че тази група зрители се избиваха да си купуват билети за неговите пиеси.

— Ще се погрижим за багажа ви, сър.

Картър Стюарт остави двадесет долара в ръката на портиера. Поне не му каза: „Добре дошъл у дома“ като в „Глен-Ридж“, помисли си той със саркастично презрение.

Пет минути по-късно, с чаша скоч от минибара в ръка, той застана пред прозореца в апартамента. Река Хъдсън беше мрачна и неуморно пришпорваше водите си към океана. Беше само октомври, а във въздуха вече се усещаше полъхът на зимата.

Но поне тъпата среща свърши, слава Богу. Дори се бе зарадвал да види някои от бившите си съученици отново, помисли си Картър, макар и само за да си напомни докъде бе стигнал, след като напусна това място.

Пиърс Елисън смяташе, че трябва да подсилят малко черпите краски в образа на Гуендолин в пиесата.

— Трябва ни някоя истинска гадна блондинка — настояваше той. — А не актриса, играеща гадна блондинка.

Картър Стюарт се засмя на глас, защото се сети за Лора.

— О, Боже, та тя би подхождала страхотно за ролята — произнесе гласно той. — Ще пия за това, макар че няма да стане и след сто хиляди години.

30

Роби Брент не пропусна да отбележи факта, че много от съучениците му бяха изумени от речта, която произнесе на вечерята. Някои го поздравиха доста язвително, че е великолепен имитатор, макар че било излишно така безмилостно да пародира старите им учители и директора. Това го подсети за репликата, която дочу да изрича Джийн Шеридан — че хуморът не трябвало да бъде жесток.

Въпреки това цялата церемония и точно това негово поведение му бяха подействали страхотно освежаващо. Мис Ела Вендър, учителката по математика, бе видяна да плаче след вечерята в дамската тоалетна. „Вие сигурно сте забравили, мис Бендър, колко често ми повтаряхте, че съм нямал и една десета от способностите на моите братя и сестри. Аз бях вашето момче за биене с камшик, мис Бендър. Последният, изтърсакът на семейство Брент. А сега ми се обиждате за това, че показах вашия превзет и, за ваше лично нещастие, смешен навик да си облизвате устните с език. Колко лошо!“

Беше намекнал на Джак Емерсън, че може да вложи известни средства в собственост и той след вечерята се залепи за него като гербова марка. Емерсън си беше самохвалко, мислеше си Роби, докато обръщаше към „Глен-Ридж“, но когато говореше за недвижими имоти, си знаеше работата и го посъветва да инвестира в земя.

— Земя — обясняваше му разпалено Емерсън. — Тук тя не прави нищо друго, освен да качва цената си. Данъците са ниски, когато не е разработена. Седиш си на нея двадесет години и печелиш цяло състояние. Вземай, преди да са те изпреварили, Роби! Имам няколко прекрасни парцела, всички с изглед към Хъдсън, а някои на самия бряг на реката. Направо ще ти изхвръкнат очите, като ги видиш. Аз самият бих ги купил, но вече имам достатъчно много. Не искам дъщеря ми да стане прекалено богата, когато порасне. Остани и утре — ще те разведа да ги видиш.

— „Земята, Кати Скарлет, земята!“ — Роби се усмихна, когато си спомни объркания израз на лицето на Емерсън, докато му цитираше тази фраза от „Отнесени от вихъра“. След това обаче, когато му обясни, че бащата на Скарлет е искал да каже, че земята е източник на сигурност и богатство, се вкопчи в него като пиявица.

— Трябва да го запомня, Роби. Страхотно е и е вярно. Земята представлява истински, реални пари, ценност. Тя никъде няма да отиде, няма да изчезне.

Следващия път ще му цитира Платон, реши Роби, докато спираше колата пред хотела. Може би щеше да е по-добре да остави на портиера да паркира колата му, помисли си той. Днес нямаше намерение да излиза повече, а пък утре щеше да се вози в колата на Емерсън.

Той, нещастникът, нямаше никаква представа колко много земя притежаваше Роби. В. Фийлдс обикновено оставял парите си в банки из цялата страна, където е играл. А Роби купуваше земя в цялата страна и сетне слагаше табелки с надпис „Частна собственост! Преминаването забранено!“.

През целия му живот, докато порасна, бе живял в къщи под наем. Онези интелектуални вещери, майка му и баща му, така и не можаха да съберат достатъчно пари, за да купят истински дом. А сега, освен къщата във Вегас, ако искаше, можеше да си построи къща върху собствена земя в Санта Барбара или Минеаполис, в Атланта или Бостън, в Хемптънс, Ню Орлиънс, Палм Бийч или Аспен, без да се споменават акрите, които притежаваше във Вашингтон. „Земята е моята тайна — мислеше си самодоволно Роби, докато вървеше към фоайето на «Глен-Ридж». — И в нея лежат моите тайни.“

31

— Бях на гробището тази сутрин — каза Алис Съмърс на Джийн. — Видях групата от „Стоункрофт“. Гробът на моята Карън не е много далеч от този на Алисън Кендал.

— Нямаше много хора. Дойдоха по-малко, отколкото очаквах — обясни Джийн. — Повечето предпочетоха да отидат направо на закуската. Сигурно са се уплашили от дъжда.

Седяха в уютната дневна на Алис в градската й къща. Тя бе запалила огън в камината и танцуващите пламъци не само топлеха стаята, но действаха успокояващо и на духа. За Джийн беше ясно, че Алис е плакала. Очите й бяха подути и зачервени, но на лицето й бе изписано спокойствие, каквото не бе видяла вчера.

Сякаш прочела мислите й, Алис каза:

— Както ти споделих, дните преди годишнината от смъртта на Карън са най-тежките. Преживявам отново всяка минута от оня последен ден, задавайки си въпроса дали имаше нещо, което можехме да направим, за да я спасим. Разбира се, преди двадесет години нямахме алармена система. Сега повечето от нас няма да си легнат, преди да са включили алармата в къщата.

Тя посегна към чайника и допълни чашите с чай.

— Но вече отново съм добре — продължи бодро. — Всъщност реших, че оттеглянето ми от работа може би не е най-добрата идея. Една моя приятелка има цветарски магазин и се нуждае от помощ. Помоли ме да работя за нея няколко дни в седмицата и аз се съгласих.

— Това е чудесно — възкликна искрено Джийн. — Спомням си колко беше красива градинката ти.

— Майкъл обикновено ме дразнеше, все казваше, че ако прекарвах в кухнята толкова време, колкото в градината, щях да бъда първокласен готвач. — Алис погледна през прозореца. — Виж, ето го и Сам! Точно навреме, както винаги.

Сам Дийган изтри внимателно краката си в рогозката, преди да натисне звънеца. Беше спрял на гроба на Карън на път за срещата си с Джийн и откри, че му е много трудно, почти невъзможно, да й каже, че се отказва да търси убиеца й. Нещо блокира в него и му попречи да изрече извинението, което бе намислил. Най-накрая успя да отрони:

— Карън, смятам да се пенсионирам. Трябва. Време ми е. Ще предам случая ти на по-младите колеги. Може би някой по-умен от мен ще успее да хване копелето, което те уби.

Алис отвори вратата, преди да е натиснал звънеца. Той видя зачервените й очи, но не каза нищо. Само хвана ръцете й в своите с нежност и съпричастие.

— Чакай да се избърша хубаво, че да не внеса кал в къщата ти.

Ходил е на гробището, установи Алис с благодарност. Знаеше, че ще го направи.

— Влизай, влизай — покани го тя. — Не се тревожи за едно-две петънца.

У Сам има нещо много силно и успокояващо, помисли си, докато вземаше палтото му. Не бе сбъркала, когато го помоли да помогне на Джийн.

Той носеше бележник със себе си и след като поздрави гостенката и взе чашата чай от Алис, се захвана за работа.

— Дълго мислих. Трябва да приемем съвсем сериозно възможността, че този, който ви е писал за Лили, може наистина да я нарани. Бил е достатъчно близо до нея, за да вземе четката й за коса. Не е изключено да е член на семейството, което я е осиновило. Нищо чудно той, а може съвсем спокойно да е тя, да има намерението да измъкне пари от вас, което, както сама казвате, ще бъде истинско облекчение. Но подобно положение на нещата би могло да се проточи с години. Така че ще бъде най-добре, ако успеем да открием този човек възможно най-бързо.

— Тази сутрин ходих в „Свети Томас от Кентърбъри“ — обясни Джийн, — но свещеникът, който отслужи литургията, идва само в неделите. Той ме посъветва да отида утре и да се видя с колегата му, като го помоля да ми покаже архивите за кръщенетата. Оттогава мисля само за това. Другият свещеник може да е предпазлив и да откаже да ми ги покаже. Може да си помисли, че търся начин да открия къде е Лили. — Тя погледна Сам право в очите. — Обзалагам се, че тази мисъл ви е минала през ума.

— Когато Алис ми каза, да. Помислих си го — отговори честно детективът. — Но след като ви срещнах, съм абсолютно сигурен, че ми казвате истината. Обаче сте права. Свещеникът може да ви откаже, затова смятам, че ще е по-добре да отида аз вместо вас. Вероятно ще бъде по-склонен да говори с мен. Ако се сети за някое бебе, осиновено по онова време и кръстено в църквата, разбира се.

— Аз също мислех за това — рече тихо Джийн. — Нали разбирате, през изминалите двадесет години непрекъснато си задавах въпроса дали не трябваше да задържа Лили. Тогава не беше прието, нито нормално момиче на осемнадесет години да има бебе, без да има съпруг. Сега осъзнах, че ако мога да я видя, дори само от разстояние, ще бъда щастлива. — Тя захапа устната си. — Или поне така си мисля — добави едва чуто.

Сам премести поглед от Джийн към Алис. Две жени, всяко от които бе загубила детето си, но по различен начин. Кадетът тъкмо щял да се дипломира и да бъде разпределен. Ако не бе загинал в катастрофата, Джийн щеше да се омъжи за него и да задържи бебето. Ако Карън не беше се върнала през онази фатална нощ преди двадесет години при родителите си, Алис все още щеше да има дъщеря и вероятно внуци.

Животът никога не е справедлив, помисли си Сам, но човек трябва да се опита да направи някои неща по-добри. Не бе успял да намери убиеца на Карън, но може би щеше да успее да помогне сега на Джийн.

— Доктор Конърс сигурно е работил с адвокат, за да уреди документите за осиновяването — рече Сам. — Някой може би знае кой е този човек. Дали жена му или семейството му живеят все още тук?

— Аз не знам — отговори Джийн.

— Добре, ще започнем оттук. Носите ли ми четката за коса и факсовете?

— Не.

— Бих искал да ги взема от вас.

— Четката е от онези, малките, които се носят в чанта — обясни Джийн. — Такава може да се купи във всеки магазин. Факсовете нямат никакъв знак, по който да се открие откъде са пратени, но ще ви ги дам, разбира се.

— Когато говоря със свещеника, може да ми бъдат от полза.

Джийн и Сам си тръгнаха след няколко минути. Уговориха се, че той ще я последва с колата си до хотела. Алис ги наблюдаваше от прозореца как се отдалечават, след което пъхна ръка в джоба на пуловера си. Тази сутрин на гроба на Карън намери това смешно метално бухалче, което несъмнено бе изтървано от някое дете. Когато беше малка, Карън обичаше пухкавите, плюшени играчки, животинчета от всякакъв вид. Бухалът бе един от любимите й, както и неговата сериозно замислена усмивка, помисли си Алис, докато гледаше не по-голямата от инч фигурка на бухал, която лежеше върху дланта й.

32

Джейк Перкинс седеше във фоайето на „Глен-Ридж“ и наблюдаваше как последните участници във възпоменателната среща на випускниците от „Стоункрофт“ се отписват на рецепцията и всеки поема по своя път. Плакатът, на който пишеше „Добре дошли“, беше прибран и барът бе празен. Нямаше последни прегръдки и целувки, помисли си той. Сигурно всички бяха отегчени един от друг и всеки бързаше да се спаси.

Първото, което направи, когато дойде, бе да провери дали госпожа Уилкокс се е върнала и дали е напуснала хотела. Установи, че нито едното, нито другото се е случило, но също така не бе анулирала поръчката си за кола до летището, която да я вземе в два и петнадесет.

Точно в два и петнадесет видя как един униформен шофьор отиде на рецепцията. Веднага се залепи за него и чу, че очаква да вземе Лора Уилкокс.

В два и половина шофьорът си тръгна, очевидно недоволен. Джейк дочу коментара му, че било направо срамота и прекалено неучтиво да не му се обадят, че дамата няма да пътува, защото е загубил време, в което можел да свърши друга полезна работа. Дори предупреди да не го безпокоят следващия път, когато тази дама има нужда от шофьор.

В четири Джейк все още седеше във фоайето. Точно по това време доктор Шеридан се върна заедно с един по-възрастен мъж, с когото бе говорила по време на вечерята. Двамата отидоха направо на рецепцията. Тя сигурно щеше да пита за Лора Уилкокс, помисли си Джейк. Неговото предположение беше вярно — Лора бе изчезнала.

Реши, че няма да навреди на никого, ако се опита да говори с доктор Шеридан. Приближи се до нея в момента, в който мъжът й казваше:

— Съгласен съм, Джийн. Не ми харесва, но смятам, че Лора е достатъчно зрял човек и има правото да промени намеренията си относно напускането на хотела и вземането на самолета.

— Извинете, сър. Аз съм Джейк Перкинс, репортер на „Стоункрофт Газет“ — прекъсна го Джейк.

— Сам Дийган.

По всичко личеше, че присъствието му не е приятно нито на доктор Шеридан, нито на спътника й. Може и да имат право, помисли си Джейк, но хич не му пукаше.

— Доктор Шеридан, знам, че сте разтревожена, защото Лора Уилкокс не се появи на закуската, а сега изтърва и колата за летището. Мислите ли, че може да й се е случило нещо лошо? Имам предвид историята на жените, което са седели на вашата маса в „Стоункрофт“.

Видя как тя се сепна и погледна разтревожено Сам Дийган. Значи не му беше казала за компанията от масата за обяд, реши Джейк. Не знаеше кой е този мъж, но бе интересно да види реакцията му по отношение на историята, която той самият смяташе за страхотна.

Затова извади от джоба си снимката на момичетата от масата за обяд в ученическия стол на „Стоункрофт“.

— Ето, сър! Това е групата момичета, които са седели заедно на една маса с доктор Шеридан през последната си година в училището. През двадесетте години, изминали от тяхното дипломиране, пет са умрели. Последната — миналия месец. Две са загинали в катастрофи, една се е самоубила, а една е изчезнала. Смята се, че я е затрупала лавина в Сноубърд. Миналия месец петата, Алисън Кендал, се е удавила в плувния си басейн. От онова, което прочетох, разбрах, че съществува възможност смъртта й да не е злополука. Сега очевидно Лора Уилкокс е изчезнала. Не мислите ли, че случайните съвпадения са прекалено много и прекалено странни?

Сам взе снимката и я разгледа, при което се намръщи.

— Не вярвам в съвпадения от подобна величина — рече рязко той. — А сега моля да ни извините, господин Перкинс.

— О, не се притеснявайте. Аз смятам да почакам, докато се появи госпожа Уилкокс. Бих искал да взема едно последно интервю от нея.

Като му обърна гръб, Сам извади полицейската си карта и я показа на чиновника на рецепцията.

— Искам списък с имената на всички, които са били миналата нощ на работа — рече той. Гласът му бе заповеднически и не търпеше възражения.

33

— Отдавна трябваше да съм си тръгнал, но когато се прибрах след закуската, ме очакваше цяла купчина съобщения — обясни Гордън Амори на Джийн. — Снимаме един епизод от новия сериал в Канада и очевидно са се появили някакви проблеми. Не съм спрял да говоря по телефона през последните два часа.

Чантите му стояха до него, когато застана пред рецепцията, докато чиновникът показваше на Сам списъка на работещите в хотела. Той погледна изненадано към Джийн.

— Нещо лошо ли се е случило?

— Лора е изчезнала — обясни му тя и чу гласа си да трепери. — Трябвало е да я вземат в два и петнадесет с кола и да я закарат на летището. Не е спала снощи в стаята си, а камериерката твърди, че част от тоалетите й липсват. Може би е решила да прекара нощта с някого и нищо чудно да се чувства отлично, но тъй като бе твърдо решила да дойде с нас тази сутрин на гробището, вече се тревожа за нея.

— Да, със сигурност имаше намерение да присъства на закуската. Поне така каза снощи на Джак Емерсън — потвърди Гордън. — Както ти обясних, след като категорично я отрязах и й заявих, че няма никакъв шанс да се яви на кастинг за предстоящите серии, тя видимо охладня към мен. Но след вечерята я чух да говори с Джак на тази тема.

Сам слушаше разговора им. После се обърна към Гордън и се представи.

— Ясно ни е, че госпожа Уилкокс е възрастен човек. Тя има пълното право да се усамоти някъде, сама или с приятел, както и да промени намеренията и плановете си. Въпреки това смятам, че би било от полза да проверим всеки, бил тон приятел или служещ в хотела, който е знаел за плановете й.

Извинете, че ви накарах да чакате, господин Амори — измини се чиновникът. — Сметката ви е готова.

Гордън Амори се поколеба, сетне погледна Джийн.

— Мислиш ли, че нещо може да се е случило с Лора?

— Не знам какво да мисля. Лора беше много близка с Алисън. Не би пропуснала току-така службата в нейна памет, без значение какви са били плановете й и къде е прекарала предишната нощ.

— Свободна ли е още стаята ми? — попита Гордън чиновника на рецепцията.

— Да, сър, разбира се.

— Тогава смятам да остана, докато не научим нещо повече за госпожа Уилкокс. — Той се обърна към Джийн и за миг, дори през мъглата на тревогата си за Лора, тя осъзна колко красив мъж е станал. „Обикновено го съжалявах — спомни си тя. — Тогава беше невероятен неудачник — грозен и непохватен, а я виж какво е направил от себе си и какво е постигнал.“

— Джийн, знам, че обидих снощи Лора и това беше отвратително от моя страна. Нещо като отмъщение за начина, по който обикновено се държеше с мен, когато бяхме деца. Можех да й обещая роля в новия сериал, макар и не най-главната. Сега се сещам, че ми се стори отчаяна. Това може би обяснява защо не се появи тази сутрин. Обзалагам се, че ще се върне със или без обяснение за това, къде е била. Тогава ще й предложа работа. И смятам да остана тук, за да го направя лично.

34

Джейк Перкинс остана във фоайето на „Глен-Ридж“, наблюдавайки как един по един всеки от служителите, бил на работа в събота вечер, отиваше в малкия офис зад рецепцията, за да говори със Сам Дийган. Когато излизаха, той с много маневри успяваше да се приближи достатъчно, за да подслуша, че Дийган продължава да се обажда по телефона на всеки, който снощи е бил на работа, макар и в момента да не е тук.

Крайният резултат от всичко, което чу, бе, че никой не бе виждал Лора Уилкокс да напуска хотела. Портиерът и момчетата, които обслужваха паркинга, бяха абсолютно категорични, че тя не е минавала през предната врата.

Той много точно отгатна, че младото момиче в униформа на камериерка сигурно бе онази, която почиства стаята на Лора. Когато тя се появи след разговора с Дийган, Джейк я последва, качи се на асансьора заедно с нея и слезе на четвъртия етаж.

— Аз съм репортер на вестника в „Стоункрофт“ — обясни, след като й подаде визитната си картичка, — но също така пиша и за „Ню Йорк Поуст“.

Е, не беше самата истина, но не бе и съвсем чиста лъжа, оправда се пред себе си той. Ако все още не беше така, то скоро щеше да стане.

Не беше трудно да я накара да се разприказва. Името й бе Мирна Робинсън. Ученичка в общинската гимназия, която работеше в хотела през свободното си време. Беше от наивните, помисли си доволно Джейк, докато наблюдаваше развълнуваното й изражение заради разпита на детектива.

Младежът отвори бележника си.

— Какво точно те пита детектив Дийган, Мирна?

— Искаше да знае дали нещо от козметиката на Лора Уилкокс липсва и аз му казах, че съм абсолютно убедена — потвърди тя, останала без дъх. — Казах му: „Господин Дийган, нямате представа колко много неща имаше върху малкото рафтче в банята, а сега няма и половината от тях“. Става дума за тоалетни млека, тонизиращи води, четка за зъби и козметичната й чанта.

— Неща, които всяка жена взема със себе си, когато няма да прекара нощта у дома си — рече Джейк. — А дрехи?

— Не говорих за дрехите й с господин Дийган — отвърна колебливо Мирна. Личеше си, че е нервна. Непрекъснато въртеше най-горното копче на черната си униформена рокли. — Казах му обаче, че със сигурност един от куфарите го няма, но не исках да си помисли, че си пъхам носа навсякъде. Така че не споменах за синия кашмирен жакет, панталоните и ботушите до прасците, които също липсват.

Мирна на вид носеше същия размер като Лора. Беше готов да се обзаложи, че бе обличала дрехите й. Значи липсва костюм с панталони — вероятно това бяха дрехите, които Лора бе планирала да облече за службата и закуската.

— Каза ли на господин Дийган за куфара, който липсва?

— Ъхъ. Тя бе помъкнала страшно много багаж със себе си. Човек може да си помисли, че е тръгнала на околосветско пътешествие. Но тази сутрин малкият куфар не беше там. Той беше различен от другите. Беше „Луи Вютън“, затова го и забелязах. Обичам тази марка, а вие? Толкова е специфична и забележителна. Другите два големи куфара бяха от светлобежова кожа.

Джейк се гордееше с добрия си френски, така че трепна при неправилното произношение на Мирна на името Вютон.

— Има ли някакъв начин да хвърля един поглед на стаята на Лора? — попита той. — Кълна се, че няма да пипам нищо.

Май че отиде твърде далеч. Веднага видя как изражението й от възбудено стана тревожно. Тя се озърна, огледа коридора зад него и младежът отгатна мислите й. Ако някой от съдържателите на хотела видеше, че вкарва чужд човек в стаите за гости, щеше да бъде уволнена на секундата. Затова бързо би отбой.

— Мирна, не биваше да те питам за това. Забрави! Имаш визитната ми картичка. Ще спечелиш двадесетачка, ако ми се обадиш, щом чуеш нещо за Лора. Е, какво ще кажеш?! Искаш ли да бъдеш репортер?

Мирна прехапа долната си устна, докато обмисляше предложението.

— Не е заради парите — започна колебливо тя.

— Разбира се, че не е.

— Ако обаче публикуваш историята в „Поуст“, искам източникът да бъде анонимен.

По-умна е, отколкото изглежда, помисли си Джейк и кимна ентусиазирано. Двамата си стиснаха ръцете.

Беше почти шест часът. Когато слезе във фоайето, то беше празно. Джейк отиде на рецепцията и попита дали господин Дийган е напуснал хотела.

Чиновникът изглеждаше изморен и объркан.

— Виж какво, синко, той си отиде, така че предлагам и ти да си вървиш вкъщи, освен ако нямаш намерение да вземаш стая.

— Сигурен съм, че ви е помолил да му се обадите, ако госпожа Уилкокс се върне или ако я чуете — предположи Джейк. — Може ли да ви оставя и моя номер? Сприятелих се с нея през този уикенд и също се притеснявам.

Чиновникът взе картичката и я разгледа.

— Репортер на „Стоункрофт Газет“ и писател-журналист, а? — Той пренебрежително скъса картичката на две. — Не са ли ти прекалено големи гащите, синко? Я ми направи една услуга. Веднага изчезвай!

35

Тялото на Хелън Уилан бе открито в 5.30 следобед в неделя в една гориста местност край Вашингтонвил, градче на около петдесет километра от Съри Медоус. Намери го дванадесетгодишно момче, което минало направо през гората, за да скъси пътя до къщата на приятелчето си.

Съм получи съобщението, докато довършваше разпитите на служителите в „Глен-Ридж“. Веднага позвъни на Джийн в стаята й. Тя се бе качила, за да се обади на Марк, Картър и Джак Емерсън и да ги пита дали някой от тях случайно не е запознат с плановете на Лора. Вече се бе видяла с Роби Брент и той отрече да знае нещо.

— Джийн, трябва да вървя — обясни й Сам. — Намери ли някой от съучениците си?

— Говорих с Картър. Много е притеснен, но няма никаква представа къде може да е Лора. Казах му, че Гордън и аз ще вечеряме заедно и той реши да се присъедини към нас. Може би, ако успеем да направим списък на хората, с които Лора би могла да бъде, ще открием нещо. Джак Емерсън не си е вкъщи. Оставих съобщение на телефонния му секретар. Също и на Марк Флайшман.

— Това е най-доброто, което можеш да направиш за момента — каза Сам. — Ръцете ни са вързани. Ако до утре никой не разбере нищо за нея, ще се опитам да издействам заповед за обиск на стаята й, за да видим дали не е оставила някаква следа, която да ни подскаже къде е. Но дотогава ще седим и ще чакаме.

— Нали ще отидеш утре в църквата?

— Разбира се — успокои я той.

Затвори телефона и се упъти към колата си. Нямаше смисъл дай казва, че отива на друго местопрестъпление, където бе открит трупът на друга изчезнала жена.

Хелън Уилан бе ударена по главата и сетне промушена няколко пъти с нож.

— Вероятно ударът е нанесен със същия предмет, използван и за побоя над кучето — обясни съдебният лекар Кал Грей на Сам, когато той пристигна на местопрестъплението. Тялото бе вдигнато и под светлината на прожекторите следователите претърсваха оградената площ за евентуални следи и улики от убиеца.

— Не мога да бъда сигурен преди аутопсията, но изглежда е изпаднала в безсъзнание след удара по главата. Прободните рани са нанесени, след като е докарана тук. Можем само да се надяваме, че не е разбрала какво става.

Сам погледна как сложиха тънкото тяло на жената в чувала.

— Дрехите й не са разкъсани.

— Не. Предполагам, че оня, който я е отвлякъл, е дошъл направо тук и я е убил. На китката й все още стои каишката на кучето.

— Чакай за момент — извика Сам на санитаря, който разгъваше носилката, за да сложат тялото на нея. Детективът скочи и почувства как краката му потънаха в калната земя. — Дай ми фенерчето си, Кал.

— Какво видя?

— По панталоните й има следи от кръв. Съмнявам се, че са от раните в гърдите и по главата. По-вероятно е кръвта да е на убиеца, който сигурно е кървял силно. Кучето го е ухапало. — Той се изправи. — Което означава, че може би е потърсил медицинска помощ. Ще вдигна тревога по всички болници в района, да ми докладват за ухапвания от куче и потърсена медицинска помощ през уикенда и в следващите няколко дни. А от теб искам лабораторни тестове на кръвта от панталона й. Ще се видим в кабинета ти.

На път към кабинета на съдебния лекар жестоко и най-вероятно без причина прекъснатият живот на Хелън Уилан така силно разтърси Сам, че той почувства болка в стомаха. Това му се случваше винаги когато се сблъскваше с подобен тип насилие. „Искам го този кучи син — помисли си той — и искам да бъда човекът, който ще му сложи белезниците. Надявам се, че независимо къде го е ухапало кучето, сега го боли и се чувства зле.“

Този ред на мисли го наведе на друга идея. Убиецът може би беше прекалено умен и не бе отишъл в отделението за бърза помощ в някоя болница, но все пак сигурно се е погрижил за ухапването. Беше все едно да търси игла в купа сено, но Сам реши, че си струва труда да провери всички аптеки в областта, за да види дали някой не си е купил кислородна вода, бинт и антибиотична паста.

Но ако беше толкова умен, че да не отиде в болница, сигурно се бе сетил да пазарува от големите супермаркети, където на касата постоянно има дълги опашки и никой от касиерите не обръща внимание какво има в кошницата на клиента, само сканира баркодовете.

Все пак си заслужава да се опита, реши намусено Сам и си спомни усмихнатата Хелън Уилан на снимката в апартамента й. Беше двадесет години по-възрастна от Карън Съмърс, но бе умряла по същия начин — безмилостно и жестоко промушена до смърт.

Мъглата, която ту падаше, ту се вдигаше през целия ден, се превърна в ситен дъждец. Сам се намръщи, докато включваше чистачките. Не можеше да има връзка между тези два случая, помисли си той, и въпреки това… В района не бе имало подобно убийство от двадесет години насам. Карън бе убита в дома си. Хелън Уилан — навън, докато бе разхождала кучето си. Но все пак беше ли възможно убиецът да е един и същи човек — някой маниак, който се бе спотайвал през годините?

Всичко беше възможно, реши Сам. Моля те, Господи! Дано да е бил невнимателен, продължаваше да разсъждава Сам. Дано да е оставил следа, да е изпуснал нещо, което би ни завело до него. Да се надяваме, че ще получим неговото ДНК. Неговата кръв трябва да е върху каишката на кучето и дай Боже! — върху панталоните на жертвата.

Стигна до лабораторията на съдебния лекар, паркира, излезе от колата, заключи я и влезе вътре. Очертаваше се дълга нощ и още по-дълъг ден утре. Трябваше да се види с отеца от църквата „Свети Томас“ и да го убеди да отвори архивите за кръщенията, извършени преди двадесет години. Трябваше да се свърже със семействата на петте жени от „Стоункрофт“, които бяха умрели по реда, по който бяха седели на масата за обяд. Искаше да научи повече подробности около смъртта им. И трябваше да открие какво се е случило с Лора Уилкокс. Ако не бяха умрелите пет нейни приятелки, щеше да си каже, че си е хванала някой мъж. От онова, което бе разбрал за нея, можеше да заключи, че е много жизнена, със свободни разбирания и не остава дълго време без мъж, стига да й падне удобен случай.

Съдебният лекар и линейката с тялото на Хелън пристигнаха секунди след него. Час и половина по-късно Сам разглеждаше вещите, които бяха свалили от тялото й. Часовникът и пръстенът бяха единствените й бижута. Вероятно не бе носила чанта, защото ключът за къщата и кърпичката й бяха в десния джоб на якето.

На масата, близо до ключа, лежеше още един предмет — малък метален бухал с дължина около инч. Сам взе пинсетите, които санитарят бе използвал, за да извади ключовете и бухалчето, вдигна го и го разгледа. Немигащите му очи, студени и големи, се приковаха в неговите.

— Беше в джоба на панталоните — обясни санитарят. — За малко да го пропусна.

Сам си спомни, че пред вратата на апартамента на Хелън имаше тиква, а в една кутия в коридора лежеше хартиен скелет, който сигурно смяташе да окачи някъде.

— Приготвяла се е за Хелоуин — предположи той. — Това вероятно е част от украсата. Съберете всичко, ще го взема в лабораторията.

След четиридесет минути Сам наблюдаваше как дрехите на Хелън се изследват под микроскоп за следи или нещо, по което да се идентифицира нейния убиец. Друг помощник-следовател проверяваше ключовете на колата й за отпечатъци.

— Всички са нейни — рече той, после взе значката с пинсети. След минута каза: — Странно. Върху това нещо няма никакви отпечатъци, нито бегли, нито зацапани. Как се е озовало у нея? Няма крачета и не е отишло само в джоба й, нали? Смятам, че е било сложено там от някой, който е носил ръкавици.

Сам се замисли за миг. Нима убиецът беше оставил бухала нарочно? Вече беше сигурен в това.

— Да запазим спокойствие — рече бързо той. Взе пинсетата, вдигна бухала и го загледа. — Ти ще ме заведеш при него — прошепна. — Все още не знам как, но знам, че ще го направиш.

36

Бяха се уговорили да се срещнат в седем в ресторанта на хотела. В последната минута Джийн реши да се преоблече в тъмносини панталони и светлосиньо сако с бяла яка, които си бе купила на разпродажба от „Ескада“.

Цял ден не успя да се отърси от студа, който бе събрала на гробището. Дори сакото и панталоните, които облече, сякаш излъчваха влагата, която бе чувствала там.

Странно и смешно, разбира се, каза си тя, докато слагаше лек грим и сресваше косата си. Стоеше пред огледалото в банята. Спря за миг с четка в ръка и загледа отражението си. Кой беше толкова близо до Лили — мъж или жена, че да успее незабелязано да вземе четката й за коса от къщата или от чантата, зачуди се тя.

Беше ли възможно самата Лили да е открила коя е истинската й майка и сега да я наказва, че се е отказала от нея? Джийн изпита непоносима болка при тази мисъл. Момиченцето й беше вече на деветнадесет и половина. Какъв живот бе водила досега? Дали хората, които са я осиновили, бяха добри и почтени, както я бе уверил доктор Конърс или, след като са взели бебето, са се оказали лоши родители?

Но инстинктът мигновено отхвърли предположенията и й подсказа, че Лили не би се впуснала в подобни жестоки игри, за да я измъчва и наказва. Това беше някой друг. Някой, който искаше да я нарани. Нея. Дано да иска пари, помоли се мълчаливо тя. Бе готова да даде всичките си пари, само да не докосва Лили. Детето й.

Джийн се погледна отново в огледалото и разгледа лицето си. На няколко пъти вече й казваха, че прилича на водещата на шоуто „Днес“ Кати Коурик, и тя се чувстваше поласкана. Дали Лили приличаше на нея? Или може би повече на Рийд? Космите по четката бяха съвсем светлоруси, а той обичаше да се шегува, че според майка му, косата му била като сняг. Това означаваше, че е наследила неговата коса. Очите на Рийд бяха сини, нейните също, така че Лили сигурно имаше сини очи.

Подобни размишления бяха позната територия, неведнъж бе мислила за тези неща. С трепереща ръка тя остави четката на масичката, изгаси лампата в банята, взе чантичката си и слезе долу, за да се срещне с останалите си съученици за вечеря.

Гордън Амори, Роби Брент и Джак Емерсън вече седяха около масата в почти празния ресторант. Когато станаха, за да я поздравят, тя бе изненадана от контраста в дрехите и външния им вид. Амори носеше кашмирена риза с отворена яка и скъпо сако от туид. Всеки сантиметър от облеклото му подсказваше успех и богатство. Роби Брент беше сменил плетения пуловер, с който бе на закуската, и сега беше с поло, което според Джийн само подчертаваше късата шия и ниското му набито тяло. Съвсем лекото изпотяване на челото и бузите му придаваше блясък, който тя намери за отблъскващ. Кадифеното сако на Джак Емерсън беше добре скроено, но ризата на червени и бели квадратчета и ярката многоцветна вратовръзка, с които се бе нагиздил, го правеха евтино. През главата й мина мисълта, че с месестото си румено лице той бе много подходящ за оня стар плакат, осмиващ Никсън с надпис „Бихте ли си купили кола на старо от този човек?“.

Джак дръпна празния стол до себе си и свойски я хвана за ръката. Джийн се вцепени от тази безцеремонност и издърпа ръката си от неговата.

— Ние вече си поръчахме питиета, Джийни — уведоми я той. — Възползвах се от случая и ти поръчах шардоне.

— Чудесно. Вие ли сте подранили, или аз закъснях?

— Ние дойдохме малко по-рано. А ти си точно навреме, но Картър все още го няма.

След двадесет минути, докато обсъждаха дали да поръчват или не, пристигна и Картър.

— Извинявайте, че ви накарах да чакате, но не смятах, че толкова скоро ще си правим нова среща — отбеляза доста сухо той, докато сядаше. Носеше джинси и пуловер с качулка.

— Никой от нас не го предполагаше — съгласи се Гордън. — Защо не си поръчаш питие, след което предлагам да се заемем с причината, поради която сме тук.

Картър кимна. Извика с поглед сервитьора и му посочи мартинито, което пиеше Емерсън, след което каза на Гордън:

— Продължавай.

— Да започнем с това, че след известен размисъл тревогата ни за Лора може да се окаже безсмислена. Спомням си, че преди няколко години чух една история за нея. Приела поканата да гостува на някакъв фрашкан с пари богаташ, чието име предпочитам да не споменавам, в имението му в Палм Пийч и по някое време напуснала официалната вечеря, на която била, за да отпътува с него и частния му самолет. Тогава, както можете да предположите, дори не се е погрижила да вземе със себе си четка за зъби или козметика.

— Не съм чул някой да е дошъл в „Стоункрофт“ с частен самолет — отбеляза скептично Роби Брент. — Всъщност от онова, което видях, мисля, че някои от съучениците ни са пътували с обществения транспорт, за да стигнат дотук.

— Стига, Роби — протестира Джак Емерсън. — Много от нашите съученици са добре финансово. Някои от тях дори си купиха парцел за втора къща тук.

— Я зарежи продажбената си кампания тази вечер, Джак — раздразнено го прекъсна Гордън. — Всъщност, ти си богат и доколкото знам, си единственият, който има къща в града и би могъл да покани Лора на собственото си не толкова шумно тържество.

Зачервеното лице на Джак Емерсън потъмня и стана мораво.

— Надявам се, че се шегуваш, Гордън.

— Не бих се осмелил да отнема хляба на Роби — отвърна Гордън, като си взе маслина от подноса, който сервитьорът бе оставил на масата. — Разбира се, че се шегувам за Лора, но за опита ти да ни продаваш земя — никак.

Джийн реши, че е време да промени насоката на разговора.

— Оставих съобщение на Марк — рече тя. — Обади ми се точно преди да сляза. Каза, че ако не чуем новини от Лора до утре, веднага ще промени програмата си и ще се върне.

— Винаги си е падал по нея, още от дете — подметна Роби.

— Няма да се изненадам, ако все още е хлътнал. Прави-струва, но нагласи нещата така, че да седне до нея на трибуната. Дори смени картончетата с имената.

Значи затова бърза да се върне, помисли си Джийн, осъзнавайки, че си е въобразила прекалено много.

— Джийни — беше й казал той по телефона. — Искам да вярвам, че всичко с Лора е наред. Но ако нещо се случи, това може да означава, че моделът, по който си отиват момичетата от вашата маса, продължава. Трябва да си го осъзнала.

„А аз, глупачката, реших, че се тревожи за мен. Дори си мислех да му разкажа за Лили. След като е психиатър, може да има някакъв усет, който да му подскаже що за човек е оня, който се свърза с мен.“

Почувства облекчение, когато сервитьорът, възрастен слаб мъж, започна да им раздава менюто.

— Искате ли да ви кажа специалитетите за тази вечер? — опита ги той.

Роби го погледна с усмивка.

— Нямаме търпение — промърмори заядливо.

— Филе миньон с гъби, филе от морски език, задушено агнешко месо…

Когато свърши рецитацията, Роби безмилостно попита:

— Може ли един въпрос?

— Разбира се, сър.

— Каква е тази политика ресторантът да предлага остатъците от вчерашната вечеря като днешни специалитети?

— О, не! Уверявам ви, сър — започна сервитьорът, а гласът му затрепери. — Тук съм от четиридесет години и кухнята ни наистина е нашата гордост.

— Добре, добре, няма значение. Само се пошегувах, за да разведря малко обстановката. Джийн, ти си първа.

— Салата „Кайзер“ и агнешка пържола, средно изпечена — Поръча Джийн.

Роби не бе просто саркастичен, мислеше си тя, той беше гаден и жесток. Обичаше да обижда и наранява хората, особено онези, които не можеха да му отговорят със същото, като мис Бендър, учителката по математика, на вечерята снощи, а сега и този беден и невинен човек. Каза, че Марк бил имал мераци към Лора, но всъщност никой нямаше по-големи от него самия.

Неочаквано й дойде наум една мисъл, която я обезпокои. Роби бе спечелил много пари. Беше известен. Ако бе поканил Лора да се срещнат някъде, тя сигурно е отишла. Без съмнение би го направила. Джийн беше ужасена да осъзнае, че предположението Роби да е примамил Лора някъде и след това да я е наранил, е съвсем сериозно.

Джак Емерсън поръча последен. Когато върна менюто на сервитьора и го отпрати, той каза:

— Обещах на някои приятели да намина покрай тях за по едно питие, така че най-добре ще бъде да обсъдим на кого Лора обръщаше най-много внимание през този уикенд. — Той хвърли бегъл поглед към Гордън. — Като изключим теб, разбира се, Горди. Ти беше начело в класацията й.

Мили Боже, помисли си Джийн, ако продължава така, сигурно ще се хванат за гушите. Тя се обърна към Картър Стюарт.

— Картър, защо не започнем с теб? Имаш ли някакви предположения?

— Видях я да говори с Джоуел Нийман, повече известен като Ромео, който забрави половината от репликите си в училищната пиеса. Жена му беше тук само на коктейла и вечерята в петък, след което си отиде. Тя е администратор в „Тарджет“ и трябвало да лети за Хонконг в събота сутринта.

— Не живеят ли наблизо, Джак? — попита Гордън.

— Да, в Рай.

— Това не е много далеч.

— Говорих с Джоуел и жена му на вечерята в петък — намеси се Джийн. — Той не ми направи впечатление на мъж, който ще покани Лора у дома си в мига, в който жена му напусне града.

— Може да не изглежда такъв, но случайно знам, че е имал няколко забежки — рече Емерсън. — А също така, че за малко не е бил обвинен в тъмни сделки, в които била замесена счетоводната му фирма. Точно поради тези причини не го обявихме за почетен гост.

— А какво ще кажем за липсващия почетен гост Марк Флайшман? — попита Роби Брент. — Може да е както го обявяват в началото на шоуто му по телевизията „висок, строен, весел, забавен и мъдър“, но той също се навърташе около Лора всяка свободна минута. Щеше да си счупи краката да тича, за да седне до нея в автобуса за Уест Пойнт.

Джак Емерсън допи мартинито си и даде знак на сервитьора да му донесе второ.

— Тъкмо се сетих. Марк би могъл да покани Лора в града. Случайно знам, че баща му отсъства. Срещнах Клиф Флайшман в пощата миналата седмица и го попитах дали ще дойде да види сина си. Той ми каза, че имал отдавна уговорено посещение при стари приятели в Чикаго, но че ще се обади на Марк. Може да му е предложил дома си. Клиф няма да се върне до вторник.

— Тогава мисля, че старият господин Флайшман е променил плановете си — намеси се Джийн. — Марк сподели с мен, че минал покрай старата си къща и видял, че всичко свети. Но не ми каза, че се е чул с баща си.

— Клиф Флайшман оставя лампите включени винаги когато отсъства — обясни Джак. — Обраха къщата му преди десет години, докато беше на почивка. Реши, че крадците са влезли, защото била тъмна. Било явен знак, че няма никой.

Гордън си отчупи парче хляб.

— Имах чувството, че Марк се е отчуждил от баща си.

— Така е и аз знам защо — намеси се Емерсън. — След смъртта на майка му баща му освободи домашната прислужница и тя дойде да работи за малко у нас. Беше истинска клюкарка и ни разказа всичко, което знаеше за семейство Флайшман. Всеизвестна истина е, че Денис, по-големият син, беше любимецът на майка им. Тя така и не успя да го прежали и обвиняваше Марк за катастрофата. Колата била паркирана горе, на върха на дългата стръмна улица, а Марк постоянно вадеше душата на Денис да го научи да кара. Беше само на тринадесет и не му бе позволено да пали колата, ако брат му не е с него. Онзи следобед обаче я запалил и после забравил да пусне ръчната спирачка, когато излязъл от нея. Колата тръгнала надолу и премазала Денис.

— Майката как е разбрала това?

— Според прислужницата, една нощ, малко преди да умре, нещо се случило и тя се обърнала напълно срещу Марк. Той не дойде дори на погребението й. Майка му го лиши и от наследство, а имала доста пари от семейството си. По онова време Марк учеше в медицинския.

— Но по време на инцидента той е бил само на тринадесет години! — протестира Джийн.

— И винаги завиждаше на брат си и го ревнуваше — отговори спокойно Картър Стюарт. — Можете да се обзаложите. Възможно е да поддържа връзка с баща си, все още да има ключ от къщата и може би знае, че баща му не е в града.

Нима Марк я бе излъгал, че се връща в Бостън? Беше дошъл на масата им в бара, когато тя седеше с Алис и Сам, за да каже, че е минал покрай къщата на баща си. Можеше ли все още да е тук с Лора?

„Не искам да вярвам в това“ — дълбоко в себе си призна Джийн. В този момент се намеси Гордън.

— Всички предполагаме, че Лора е тръгнала с някого. А не е ли възможно да е отишла при някого? Не сме много далеч от Гринуич, Бедфорд и Уестпорт, където живеят много от нейните именити приятели.

Джак Емерсън бе донесъл списъка на присъствалите на срещата. Накрая решиха всеки от тях да вземе по няколко имена, да се обади на хората, като обясни защо са разтревожени, и да попита дали случайно не знаят къде може да е отишла Лора.

Когато напуснаха ресторанта, те си обещаха да се чуят на другата сутрин. Картър Стюарт и Джак Емерсън се упътиха към колите си. Във фоайето Джийн каза на Гордън Амори и Роби Брент, че ще отиде до рецепцията.

— Тогава ще ти кажа лека нощ — сбогува се Гордън. Имам да проведа няколко телефонни разговора.

— Неделя вечер е, Горди — обади се Роби. — Какво може да е толкова важно, че да не почака до утре?

Гордън Амори погледна лицето на Роби, изразяващо невинност.

— Както знаеш, предпочитам да ме наричаш Гордън — отвърна спокойно той. — Лека нощ, Джийн.

— Толкова е доволен от себе си — процеди презрителни Роби, докато го гледаше как прекосява фоайето и натиски бутона на асансьора. — Обзалагам се, че ще се качи и ще включи телевизора. Тази вечер е премиерата на новия сериал по един от каналите. Или просто иска да се наслаждава и огледалото на новото си лице. Този пластичен хирург трябва да е гений, Джийн! Помниш ли какъв грозник беше Горди?

„Не ме интересува защо отива в стаята си — помисли си Джийн. — Просто искам да проверя дали Лора не се е обадила и отивам да си легна.“

— Значи има още по-голямо основание да е горд от себе си, щом е успял да преобърне и да подреди живота си. Не му беше лесно като малък.

— Че на кого от нас му беше лесно? — възрази Роби. — С изключение, разбира се, на нашата изчезнала кралица на красотата. — Той сви рамене. — Отивам да си взема сакото и излизам на разходка. Аз съм голям привърженик на здравословния живот, но освен няколкото разходки през целия уикенд не съм правил никакви упражнения. А фитнес залата тук е в окаяно състояние.

— Има ли нещо в този град, в този хотел или сред хората, с които се срещна, което да не е в окаяно състояние по твое мнение? — попита го Джийн, без дори да направи опит да прикрие остротата в гласа си.

— Почти нищо — отвърна бодро Роби, — с изключение на теб, разбира се. С голямо съжаление забелязах, че доста се разстрои, когато стана дума, че Марк е ухажвал Лора. В интерес на истината трябва да отбележа, че го видях да ухажва и теб. Марк е костелив орех и трудно човек може да го разгадае, но повечето психиатри са по-луди и от пациентите си. Ако наистина не е пуснал спирачката на онази кола, която уби брат му, интересно дали е било съзнателно или несъзнателно. В края на краищата това е била новата кола на брат му, подарък от мама и татко за завършването на „Стоункрофт“. Помисли върху това, скъпа.

Като й намигна и махна с ръка, Роби се упъти към асансьора. Бясна и ядосана на себе си, защото се бе издала и той бе успял безпогрешно да отгатне реакцията й на подмятанията относно Марк и Лора, Джийн отиде на рецепцията. На смяна беше Еми Саш, дребна жена с тих глас, къса посивяла коса и големи очила, които постоянно падаха на носа й.

— Не, нямаме никакви вести от госпожа Уилкокс — уведоми тя Джийн. — Но има факс за вас, доктор Шеридан.

Обърна се и взе плика от рафта зад себе си.

Джийн усети как устата й пресъхва. Въпреки че си нареди да почака и да прочете съдържанието в стаята си, не издържа и разкъса плика.

Съобщението се състоеше от седем думи.

„Загниващите лилии вонят по-лошо и от бурените.“

Загниващи лилии, помисли си Джийн. Мъртви лилии.

— Какво има, доктор Шеридан? — попита уплашено дребната женица. — Надявам се, че новините не са лоши.

— Какво? О… не… всичко е наред. Благодаря. — Тя намери пътя до стаята си като в мъгла, отвори чантата си и потърси портфейла, в който бе сложила визитката на Сам Дийган. Краткият отговор „Сам Дийган слуша“ я накара да осъзнае, че е почти десет и той може би вече спи.

— Сам, вероятно те събудих.

— Не, не се безпокой — прекъсна я той. — Какво има, Джийн? Да не си се чула с Лора?

— Не. Става дума за Лили. Получих друг факс.

— Прочети ми го.

Гласът й трепереше, докато изричаше седемте думи.

— Сам, това е цитат от сонет на Шекспир. Той има предвид мъртви лилии. Сам, който и да е изпратил това, заплашва да убие детето ми. — Джийн почувства как в гласа й се надига истерия, когато проплака: — Какво мога да направя, за да го спра? Какво?

37

Тя сигурно вече е получила факса. Все още не знаеше защо му бе приятно да я измъчва, особено сега, след като реши, че ще я убие. Защо завърташе ножа в раната, като заплашваше Мередит, или Лили, както Джийн наричаше дъщеря си? Почти двадесет години тайната за нейното раждане и за осиновителите й бе един от онези дребни факти, които изглеждат безполезни, като подаръците, които не можеш да върнеш, но никога няма да свалиш от рафта.

Едва когато срещна родителите на момичето на един обяд миналата година и разбра кои са, направи така, че да завържат приятелски отношения. През август дори ги покани да му гостуват, като доведат и Мередит, която бе във ваканция. Тогава му дойде наум и идеята да вземе нещо, което може да бъде доказателство за произхода й. Нещо, което би могло да се използва за ДНК анализ.

Възможността да открадне четката й за коса му бе поднесена на тепсия. Всички бяха в басейна, когато мобилният й телефон иззвъня, докато тя решеше косата си след плуване. Мередит отговори на повикването и се отдалечи, за да говори насаме. Той пъхна четката в джоба си и сетне се смеси с гостите. На другия ден изпрати първото си съобщение заедно с четката на майка й, на Джийн.

Да притежава силата да се разпорежда с живота и смъртта, беше страхотно изживяване! Беше го изпитал, докато наказваше петте момичета от масата, както и когато убиваше много други жени, случайно избрани. Чудеше се кога ли ще открият тялото на Хелън Уилан. Дали не бе допуснал грешка, като сложи бухала в джоба й? Досега бе оставял символа си само на тайни, скрити места. Винаги незабележим, винаги ненатрапчив. Както миналия месец, когато мушна едно бухалче в кухненското чекмедже в къщичката край басейна, където бе изчакал появата на Алисън.

Светлините в къщата бяха изгасени. Той извади от джоба си очилата за нощно виждане, пъхна ключа в ключалката, отвори задната врата и влезе вътре. Затвори я и я заключи, след което премина през кухнята към задното стълбище и безшумно се изкачи по стълбите.

Лора беше в спалнята, която бе нейна преди семейството й да се премести на Конкорд Авеню, когато бе на шестнайсет. Беше вързал ръцете и краката й и бе натикал един парцал в устата й. Тя лежеше на леглото, а златистата й вечерна рокля проблясваше в тъмнината.

Не беше го чула да влиза в стаята, така че, когато се надвеси над нея, долови ужасената й въздишка.

— Върнах се, Лора — прошепна той. — Радваш ли се?

Тя се опита да се отдръпне от него.

— Аз-аз-аз съм бу-бу-бухалът и жи-жи-живея на-на-на дървото — прошепна той. — Мислеше си, че е много смешно да ме имитираш, нали? Сега мислиш ли, че е смешно, Лора?

Благодарение на очилата за нощно виждане зърна ужаса в очите й. От гърлото й излезе сподавен звук, когато поклати глава в знак на отрицание от ляво на дясно.

— Това не е правилният отговор, Лора. Ти трябва да мислиш, че е смешно. Всички момичета смятахте, че е много смешно. Покажи ми, че мислиш така. Покажи ми!

Този път тя започна да клати главата си нагоре-надолу. С едно бързо движение той дръпна парцала.

— Не повишавай глас, Лора — прошепна. — Никой няма да те чуе, но ако извикаш, ще сложа тази възглавница върху лицето ти и ще я държа, докато… Разбираш ли ме?

— Моля те — промълви Лора. — Моля те…

— Не, Лора, не искам да ми се молиш. Искам да ме имитираш, като повториш думите ми, след което искам да се смееш.

— Аз… аз-аз-аз съм бу-бу-бухалът и жи-жи-живея на-на-на дървото.

Той кимна доволен.

— Правилно. Ти си чудесна имитаторка. Сега си представи, че си заедно с момичетата на масата и се кикотите, и се хилите, и ми се подигравате. Искам да видя как се забавлявахте, след като ти ме правеше за смях.

— Не мога… съжалявам…

Той вдигна възглавницата и я наведе многозначително над лицето й.

Лора отчаяно започна да се смее. Беше писклив, накъсан, истеричен смях.

— Ха… ха… ха… — От очите й се стичаха сълзи — Моля те…

Той сложи ръка върху устата й.

— Щеше да ме наречеш по име. Това е забранено. Но можеш да ми казваш Бухала. Ще трябва да се упражняваш, за да имитираш по-добре как са се забавлявали момичетата. Сега ще ти отвържа ръцете и ще ядеш. Донесъл съм ти супа и хляб. Нали съм много добър? Сетне ще ти позволя да използваш банята. А след това, когато отново си в легнало положение, ще набера номера на хотела от моя мобилен телефон. И ти ще кажеш на дежурния, че си с приятели, че все още не си решила какво ще правиш, така че да запазят стаята ти. Разбра ли ме, Лора?

Отговорът й бе почти недоловим.

— Да.

— Ако се опиташ по някакъв начин да поискаш помощ, ще умреш моментално. Разбра ли и това?

— Да.

— Много добре.

След двадесет минути автоматичната телефонна система в „Глен-Ридж“ свърза някой, който набра отвън с номер 3 за резервации.

Телефонът на рецепцията иззвъня. Дежурният го вдигна и се представи.

— Рецепцията, Еми слуша. — Сетне въздъхна с облекчение. — Госпожо Уилкокс, добре, че се обадихте. Всички се притеснявахме за вас. О, приятелите ви ще бъдат щастливи да узнаят, че сте звънила. Разбира се, че ще запазим стаята ви. Сигурна ли сте, че сте добре?

Бухала прекъсна връзката.

— Справи се много добре, Лора. Гласът ти издаваше, че си малко стресирана, но то е естествено. Може би наистина притежаваш качества на актриса. — Той отново запуши устата й. — Ще се върна скоро. Опитай се да поспиш. Позволявам ти да ме сънуваш.

38

Джейк Перкинс знаеше, че дежурният на рецепцията, който го изхвърли от „Глен-Ридж“, си отива в осем вечерта. Това значеше, че ще може да се върне в хотела след осем и да се опита да изкопчи нещо от новия дежурен, Еми Саш.

След като вечеря с родителите си, които бяха очаровани да научат клюките и новините от дена, той се зае с бележките си, които смяташе да изпрати на „Поуст“. Беше решил да изчака до сутринта, преди да се обади във вестника. Дотогава Лора Уилкокс щеше да липсва вече цял ден.

В десет часа той се върна в „Глен-Ридж“ и влезе в празното фоайе. Човек можеше да кара самолет тук и да не закачи никой, мислеше си Джейк, докато вървеше към рецепцията. Там стоеше Еми Саш.

Еми го харесваше. Той знаеше това. Миналата пролет, когато бе отразявал един официален обяд за вестника, тя му бе казала, че й напомня за брат й.

— Единствената разлика е, че Дани е на четиридесет и шест, а ти на шестнадесет — рече, като се разсмя. — Винаги е искал да стане журналист, да пише, да влезе в издателския бизнес. И в известен смисъл го постигна. Има фирма за камиони, които разнасят вестници.

Джейк си помисли колко ли хора знаеха, че под безличната, боязлива и семпла външност на Еми Саш се крие прекрасно чувство за хумор и остра наблюдателност.

Тя го поздрави с плаха усмивка.

— Здрасти, Джейк.

— Здрасти, Еми. Просто минавам, за да видя дали няма новини от Лора Уилкокс.

— Нито дума. — В същия момент телефонът до лакътя й иззвъня и тя вдигна слушалката. — Рецепцията, Еми слуша — каза, след което изражението й се промени и лицето й светна. — О, госпожо Уилкокс…

При тези думи Джейк се наведе над бюрото и дръпна леко слушалката от ухото й, така че да може да подслуша разговора. Чу, че Лора е с приятели, че все още не знае какви ще са плановете й и иска да запазят стаята й.

Тя не звучи много на себе си, помисли си той. Сякаш е разтревожена. Гласът й трепери.

Разговорът продължи около двадесет секунди. Когато Еми остави слушалката, двамата с Джейк озадачено се спогледаха.

— Където и да е, не си прекарва много добре — рече Джейк.

— Или просто е пияна — предположи Еми. — Четох в някаква статия за нея в „Пипъл“ миналата година, че имала проблеми с алкохола и се лекувала.

— Това може би обяснява всичко — съгласи се Джейк. Сви рамене и си помисли със съжаление: „Е, край на моя сензационен материал.“ — Къде мислиш, че може да е отишла? — попита той. — Ти беше на работа през целия уикенд. Забеляза ли с кого се движеше повече?

Очилата на Еми се плъзнаха надолу.

— Видях я на няколко пъти под ръка с доктор Флайшман. Той беше първият, който се отписа в неделя сутринта, още преди закуската в „Стоункрофт“. Може би са прекарали заедно нощта, той е оставил Лора някъде да изтрезнее и е бързал да се върне при нея.

Тя отвори чекмеджето и извади една визитка.

— Обещах на оня детектив Дийган да му се обадя, ако науча нещо за госпожа Уилкокс.

— Аз си тръгвам, Еми — рече Джейк. — До скоро. — Махна с ръка и тръгна към вратата, докато тя набираше номера. Излезе навън, застана нерешително на паважа, тръгна към колата си, след което се върна обратно вътре.

— Намери ли господин Дийган?

— Да. Казах му, че се е обадила. Той се зарадва на добрите новини и ме помоли да му съобщя, когато се върне за багажа си.

— Точно от това се страхувах. Еми, дай ми телефона на Сам Дийган.

Тя го погледна стреснато.

— Защо?

— Защото мисля, че Лора Уилкокс звучеше повече като уплашена, отколкото като пияна. И смятам, че господин Дийган трябва да знае това.

— Ако някой открие, че съм ти позволила да подслушваш телефона, ще си загубя работата!

— Няма, не се безпокой. Ще кажа, че съм грабнал слушалката от ръцете ти, когато си произнесла името й, и съм я обърнал към мен, така че да чувам. Еми, пет от приятелките на Лора са мъртви. Ако я държат някъде насила, значи може да не й остава много време.

Сам Дийган тъкмо бе оставил телефона след разговора с Джийн, когато му се обадиха от рецепцията на „Глен-Ридж“. Първата му мисъл бе, че Лора Уилкокс е съвършен и забележителен егоист. Беше пропуснала службата в памет на приятелката си, беше разтревожила останалите си приятели с изчезването си, без да се обади на никого и бе вкарала шофьора на лимузината в разходи, като не бе отменила поръчката. Но тази реакция бе смекчена от факта, че в неясната история, която бе разказала на дежурната, имаше нещо подозрително. Жената бе преценила, че гласът й звучал нервно или пиянски.

Последвалото обаждане на Джейк Перкинс затвърди това впечатление, особено след като Джейк настоятелно твърдеше, че според него Лора Уилкокс говорела уплашено.

— Съгласен ли сте с госпожа Саш, че е било точно десет и половина, когато се е обадила в хотела? — попита го Сам.

— Точно десет и половина — потвърди Джейк. — Смятате ли да проследите разговора, господин Дийган? Имам предвид, че ако се е обадила от своя мобилен телефон, можете да откриете откъде е направено обаждането.

— Да, така е — отвърна раздразнено Сам. Това хлапе беше голям многознайко. Но младежът всъщност се опитваше да бъде полезен, така че Сам се насили да бъде любезен.

— Ще се радвам, ако мога да помогна с нещо. Ще се ослушвам заради вас — продължи Джейк и гласът му прозвуча весело. Мисълта, че Лора Уилкокс може би е в опасност и той ще помага в разследването да се открие местоположението й, го изпълваше с чувство за собствена важност.

— Продължавай в този дух — насърчи го Сам и доста неохотно добави: — и благодаря, Джейк.

Остави телефона, седна и свали краката си от леглото. Знаеше, че през следващите няколко часа нямаше никакъв шанс да спи. Трябваше да съобщи на Джийн, че Лора се е свързала с рецепцията, да вземе заповед от съдията за проверка на входящите телефонни разговори в хотела. Знаеше, че в „Глен-Ридж“ има идентификатор на външните обаждания. Когато получеше телефонния номер, трябваше да приготви иск към телефонната компания, за да открие името на абоната и да локализира ретранслатора, чрез който е било осъществено обаждането.

Съдия Хаген в Гошен беше най-близкият съдия в Ориндж Каунти, който имаше пълномощия да издава заповеди за обиск или проследяване. Докато звънеше в прокуратурата, за да вземе номера на домашния телефон на Хаген, Сам осъзна, че причината да наруши съня на прочутия с лошотията си, заядлив и опак съдия, вместо да изчака сутринта, за да започне проследяването на изчезналата жена, беше собственото му безпокойство за Лора.

39

Джийн усили звука на телефона си до максимум, защото се страхуваше, че когато заспи, може да пропусне обаждане, а предполагаше, че човекът, свързал се с нея за Лили, ще предприеме следващата си стъпка и ще й се обади.

— Придържаме се към версията, че го прави за пари — обясни й той. — Някой иска ти да вярваш, че Лили е в опасност. Да се надяваме, че следващата му стъпка ще бъде да ти се обади по телефона. Ако го направи, ще проследим разговора.

Той се опитваше да я успокои.

— Джийн, ако си позволиш да се парализираш от страх, ще се превърнеш в своя най-страшен враг. Каза ми, че не си споделила с никого за бебето и че в Чикаго си била известна с моминската фамилия на майка си. Но въпреки това някой е открил тайната ти и това може да е станало или напоследък, или пък преди двадесет години, когато бебето е било родено. Кой знаеше? Ти трябва да си помогнеш сама. Опитай се да си спомниш кои хора си виждала в кабинета на доктор Конърс, когато си ходила да се консултираш с него. Може би някоя сестра или секретарка, която се е досетила защо си там и която е била достатъчно любопитна, за да открие кой е взел бебето ти. Не забравяй, че благодарение на книгата ти вече си знаменитост. Новият договор с издателя ти не е тайна. Даваш интервюта и това ти е създало популярност. Обзалагам се, че този, който има достъп до Лили, е решил да те изнудва, като я заплашва. Утре сутринта ще отида да се срещна със свещеника на „Свети Томас“. А ти направи списък с имената на всички, с които си била в приятелски отношения по онова време. Опитай се да си спомниш хората, които може да са имали достъп до твоя медицински картон.

Спокойното излагане на фактите от Сам имаше положителен ефект върху Джийн. Паниката й леко поспадна. След като му пожела лека нощ, тя седна на бюрото в хотелската стая с бележник и химикалка и написа на първата страница: Кабинетът на д-р Конърс.

Сестрата, която работеше при него, беше жизнерадостна, доста едра жена на около петдесет, спомни си Джийн. Казваше се Пеги. Второ й име беше нещо ирландско и започваше с К. Кели… Кенеди… Кийган… „Ще се сетя — каза си тя. — Знам, че ще се сетя. Това е само началото все пак.“

Резкият, силен звън на телефона я накара да подскочи. Погледна часовника, докато го вдигаше — почти единадесет. Може би беше Лора. Може би се бе върнала.

Беше Сам, съобщи й, че Лора се е обадила на рецепцията в хотела, което трябваше да я успокои. Но Джийн усети тревога в гласа му.

— Но не си сигурен, че е добре, нали? — попита го тя.

— Не съвсем, но поне се е обадила. Това със сигурност е бил нейният глас.

Което означава, че все още е жива, помисли си Джийн. Това искаше да й каже. Тя внимателно подбра думите си.

— Мислиш ли, че поради някаква причина Лора може би не е в състояние да се прибере в хотела?

— Джийн, обадих ти се, за да те успокоя за Лора. Но разбирам, че е по-добре да бъда искрен с теб и да ти кажа. Работата е там, че двамата, които са я чули, твърдят, че е говорила объркано и разстроено, дори уплашено. Лора и ти сте единствените момичета от масата за обяд в училище, които още са живи. Докато не узнаем точно къде е тя и кой е с нея, ти трябва да бъдеш много внимателна.

40

Лора знаеше, че ще я убие. Беше само въпрос на време. Кога?

Не беше за вярване, но след като той излезе, тя заспа. Когато светлината започна да се промъква през спуснатите транспаранти и да трепка зад затворените й клепачи, отгатна, че е настъпило утрото. Какъв ли ден е днес — понеделник или вторник? — питаше се Лора, като се мъчеше да не се разбуди напълно.

В събота през нощта дойдоха тук, той наля шампанско и вдигна тост за нея. След което каза:

— Скоро е Хелоуин. Искаш ли да видиш маската, която си купих?

И си сложи маска на бухал. Имаше две огромни очи, всяко с голяма черна зеница, поставена в гадно жълт ирис, обкръжени от кичури сива перушина, която потъмняваше до тъмнокафяво около човката и тясната уста. Бе се засмяла, спомни си сега Лора, защото мислеше, че той очаква точно това от нея. Но внезапно почувства, че нещо стана с него, нещо се промени. И дори преди да свали маската и да сграбчи ръцете й, вече знаеше, че е хваната в капан.

Той я завлече горе, върза китките и глезените й и натика в устата й някакъв парцал, като внимаваше да не е много навътре, за да не й прилошее и да не се задави. Сетне върза едно въже около кръста й и го стегна към рамката на леглото.

— Чела ли си някога „Най-скъпата мама“? — попита я той. — Джоан Крауфорд обикновено връзваше децата към леглото, за да е сигурна, че няма да станат през нощта. Наричаше го „безопасен сън“.

Сетне я накара да рецитира думите на бухала от онази училищна пиеса. Караше я да ги казва отново и отново, а после да имитира как момичетата, с които седяха на една маса за обяд, му се присмиваха и подиграваха. И всеки път тя виждаше как в очите му пламва убийствен гняв.

— Вие всички ми се присмивахте — изхриптя той. — Презирам те, Лора. Видът ти ме отвращава.

Когато напусна къщата, той нарочно остави мобилния си телефон върху шкафа и я предупреди:

— Мисли добре, Лора. Ако се опиташ да стигнеш този телефон, може да успееш да се обадиш. Но не те съветвам да го правиш. Въжетата ще се стегнат още повече, ако се опиташ да ги отвържеш. Имаш думата ми, повярвай ми.

Въпреки това тя направи опит и сега китките и глезените й пулсираха от болка. Устата й бе пресъхнала. Лора се опита да навлажни устните си. Езикът й докосна грапавата тъкан на чорапа, който бе напъхал в устата й, и тя почувства как в гърлото й се надига вълна от погнуса. Ако повърнеше, щеше да се задави и най-вероятно да умре. О, Господи, помогни ми, помоли се Лора, и панически погълна обратно вълната, надигнала се от стомаха й.

Първия път, когато той се върна, в стаята имаше малко светлина. Сигурно беше неделя следобед, предположи тя. Отвърза ръцете й и й даде супа. Сетне я заведе в банята. Втория път дойде по-късно. Беше тъмно, трябва да е било нощ. Тогава я накара да се обади по телефона. „Защо прави това е мен? Защо просто не ме убие и да приключи?“ — запита се.

Мисълта й беше съвсем ясна. Опита се да размърда китките и краката и тъпото пулсиране се превърна в непоносима болка. Нощта в събота. Неделя сутринта. Неделя през нощта. Трябва да е станало понеделник сутрин. Тя погледна мобилния телефон. Нямаше начин да го достигне. Ако й позволеше да се обади пак, можеше ли да рискува и да изстреля името му?

При тази мисъл си представи възглавницата, която щеше да погълне звука, преди да излезе от гърлото й. Представи ги как той запушва ноздрите и устата й и задушава живота в тих. „Не мога — помисли си тя. — Не мога да го направя. Може би, ако не го ядосвам, някой ще се досети, че съм в беда и ще се опита да ме намери. Те имат възможност да проследят обажданията от мобилни телефони. Знам, че могат. Значи могат да открият на кого принадлежи този.“

Тази надежда беше единственият шанс, който имаше, но и даде все пак известно, макар и слабо облекчение. Джийн, мислеше си Лора. Той има намерение да убие и нея. Казват, че хората могат да изпращат мисли. Трябва да се опита да изпрати своята мисъл на Джийн.

Лора затвори очи и си представи Джийн на вечерята, облечена в тъмносинята си вечерна рокля. Като задвижи устните си под лентата, започна да произнася името й на глас.

— Джийн, аз съм с него. Той е убил другите момичета. Ще убие и нас. Помогни ми, Джийн. Аз съм в нашата стара къща. Намери ме, Джийн!

Отново и отново Лора шептеше името му.

— Забраних ти да произнасяш името ми!

Не беше го чула да влиза. Въпреки парцала и лентата, с която бе залепена устата й, викът на Лора разкъса тишината в стаята, която беше нейна през първите шестнадесет години от живота й.

41

В понеделник сутринта, чак на разсъмване Джийн най-после успя да потъне в тежък, но накъсан сън, в който неопределени, изпълнени с безпомощност и настойчивост сенки я преследваха. Когато успя да се разбуди напълно, тя с изненада установи, че е станало почти девет и половина.

Замисли се дали да си поръча закуска, след което си забрани дори да закусва в тази стая. Чувстваше се депресирана смачкана тук, а мрачните цветове на стените, постелката на леглото и завесите на прозорците я караха да копнее за уютния си дом в Александрия. Преди десет години на една разпродажба на имоти бе закупила седемдесетгодишна стара къща във федерален стил на два етажа, която бе принадлежала на подобен на нея саможивец цели четиридесет години. Къщата беше мръсна, занемарена и разхвърляна, но тя се влюби в нея от пръв поглед. Приятелите й се опитаха да я разубедят, като казаха, че подобно начинание ще представлява бездънна яма, в която ще потъват парите й, но сега признаваха, че са сгрешили.

Под мрачните завеси с миши цвят, обелените тапети, зацапания килим, капещите мивки и мръсната печка и хладилник Джийн бе успяла да види високите тавани, огромните прозорци, просторните стаи и впечатляващия изглед към река Потомак, леко скрита зад вековните дървета с невероятни размери.

Изтегли всичките си спестявания и почти фалира, но купи къщата и първо смени покрива. След това се захвана с по-дребните поправки, като сама изстърга и свали боята и тапетите. Дори полира прекрасния дъбов паркет, който неочаквано откри, когато изхвърли износения килим. Той беше истински подарък за нея.

Работата по къщата й оказа и терапевтичен ефект, мислеше си Джийн, докато взе душ, изми косата си и я изсуши с хавлия. Беше мястото, в което мечтаеше да живее от дете. Майка й бе алергична към цветя и растения. С усмивки Джийн си помисли за оранжерията, която имаше в кухнята си, където всеки ден цъфтяха свежи цветя.

Цветовете, които бе използвала в обзавеждането на къщата, бяха цветовете, които според нея придаваха уют и носеха топлина и живот — жълто и синьо, зелено и червено. Тук няма нито една бежова стена, шегуваха се приятелите й. Авансът от договора за последната книга й даде възможност да обзаведе библиотеката и кабинета си, както и да обнови кухнята и баните. Къщата беше нейното пристанище, нейното убежище, нейното чувство за завършеност. Тъй като не бе далеч от Маунт Върнън, тя я бе нарекла Малкия Маунт Върнън.

Пребиваването в този хотел, в който бе принудена да живее заради необходимостта да намери Лили, я връщаше обратно към болезнените спомени за годините, преживени в Корнуол. Караше я да се чувства отново като момичето, чиито майка и баща бяха станали за посмешище на целия град.

Спомняше си как отчаяно се бе влюбила в Рийд и как трябваше да крие скръбта си за неговата смърт от всички. През всички изминали години я измъчваше мисълта дали направи грешка, като даде Лили на други хора, мислеше гега Джийн. Връщайки се тук, започваше да разбира, че без помощта на родителите си щеше да бъде невъзможно да я запази и да се грижи както трябва за нея.

След като изсуши и среса косата си, тя осъзна, че й се иска да вярва в предположението на Сам Дийган, че заплахите към Лили са за пари.

— Джийн — беше й казал той, — помисли хубаво за това. Има ли поне един-единствен човек, който да желае да те нарани? Да ти причини болка или зло? Отнемала ли си някога работата на някого? Правила ли си „мръсно“ на някого, както обичат да казват децата?

— Не, никога — беше нейният искрен отговор.

Сам бе успял да я убеди, че който и да бе човекът, свързал се с нея, скоро щеше да поиска пари. Но ако това наистина беше така, значи някой тук е научил, че е била бременна, и е бил в състояние да открие кои са осиновителите на бебето. И може би защото се вдигна толкова много шум около срещата и се разчу, че тя е една от удостоените с отличие, този човек е решил, че е дошло времето да се свърже с нея.

Тя се погледна в огледалото в банята и осъзна, че е много бледа. Обикновено през деня се гримираше съвсем леко, но сега сложи и малко руж на бузите си и избра червило с по-ярък цвят.

Когато тръгна за насам, си помисли, че вероятно ще се наложи да остане в Корнуол поне няколко дни, затова взе няколко смени дрехи. Днес реши да облече любимия си пуловер с висока яка в цвят на червени боровинки и тъмносиви панталони.

Твърдото й намерение да предприеме действия за откриването на Лили я отвлече от ужасно потискащото чувство за безпомощност. Сложи си обици и среса за последен път косата си. Остави четката на шкафа и осъзна, че е със същия размер и форма като онази, която бе получила по пощата с космите от косата на Лили.

В този момент името на сестрата от кабинета на доктор Конърс изплува в паметта й — Пеги Кимбал.

Джийн отвори чекмеджето на нощното шкафче и извади телефонния указател. Един бърз преглед на имената с К даде няколко Кимбал, но тя реши, че ще позвъни първо на семейство Стивън и Маргарет. Беше прекалено рано за телефонно обаждане. Отговори й записан на телефонния секретар женски глас: „Здравейте, Стив и Пеги не са вкъщи. Моля, след сигнала оставете съобщение. Ще ви се обадим.“

Възможно ли бе човек да помни нечий глас отпреди двадесет години, или просто си въобразяваше, че го познава? — запита се Джийн, преди внимателно да подбере думите.

— Пеги, аз съм Джийн Шеридан. Ако вие сте медицинската сестра на доктор Конърс отпреди двадесет години, бих искала да говоря с вас. Много е важно. Ще ми се обадите ли на този номер веднага, когато е възможно?

Телефонният указател бе все още отворен на буквата К. Доктор Едуард Конърс щеше да бъде на около седемдесет и пет, ако беше жив. Разчиташе на това, че съпругата му би трябвало да е на същата възраст. Сам Дийган щеше да говори със свещеника за нея, но тя може би все още съществуваше в указателя. Докторът бе живял на Уиндинг Уей. Да, имаше госпожа Дороти Конърс на Уиндинг Уей. Чувствайки се обнадеждена, Джийн набра номера. От другата страна отговори трептящият като сребърни звънчета глас на възрастна жена. Когато след пет минути Джийн затвори телефона, имаше определена среща с госпожа Дороти Конърс в единадесет и половина същата сутрин.

42

В десет и половина в понеделник сутринта Сам Дийган бе в канцеларията на Рич Стивънс, областния прокурор на Ориндж Каунти, и го осведомяваше за изчезването на Лора Уилкокс и заплахите към Лили.

— Подадох искане за разпечатка на телефонните обаждания в „Глен-Ридж“ в един часа тази сутрин — рече той. — Дежурната на рецепцията и онова момче от „Стоункрофт“ твърдят, че наистина се е обадила Лора Уилкокс, но и двамата смятат, че е била разтревожена. Записът в хотела показва, че кодът е бил номер 917, което означава, че се е обадила от мобилен телефон. Съдията беше много сърдит, когато наруших съня му тази нощ. Подадох искане за името и адреса на абоната, но трябваше да чакам до 9.00, докато отворят телефонния оператор.

— И какво установихте от записите? — попита Стивънс.

— Информация, която ме кара да съм убеден, че госпожа Уилкокс наистина е в беда. Телефонът е от онези, които си купуваш със сто минути разговори и когато ги изчерпиш, го захвърляш.

— От вида, използван от наркодилъри и терористи — съгласи се Стивънс.

— Или, в нашия случай, от рекетьор или похитител. Мобилният оператор е „Бикон“ в Дътчес Каунти, а вие знаете каква широка територия покрива той. Вече говорих с нашите момчета от техническия отдел и те ми казаха, че има две по-мощни ретранслиращи станции в Уудбъри и Ню Уиндзор. Ако получим още едно обаждане, ще успеем да го засечем и да определим местоположението, от което е направено. Бихме могли да го направим също така, ако телефонът е включен, но, както вероятно се досещате, за нещастие той е изключен.

— Никога не изключвам телефона си — отбеляза Стивънс.

— Нито пък аз. Повечето хора не го правят. Това е другата причина, поради която смятам, че Лора Уилкокс е била накарана насила да се обади. Тя има свой мобилен телефон, регистриран на нейно име. Защо не го е използвала и защо той също не е включен в момента?

След което изложи своя план за действие.

— Искам да се поровя в досиетата на всички, които дойдоха на срещата. Мъже и жени. Повечето от тях не са се връщали тук двадесет години. Може би ще се сблъскаме с нещо тъмно в миналото на някой от тях, или ще открием човек, който е склонен към насилие и е бил съден. Искам да поговоря с роднините на петте мъртви жени и да проверя дали има нещо подозрително в начина, по който са намерили смъртта си. Ще се опитаме да се свържем с родителите на Лора. Те са на морско пътешествие.

— Пет от момичетата, седели заедно на масата за обяд, са мъртви, а шестата е изчезнала — произнесе Стивънс. Гласът му беше замислен и изпълнен с недоверие. — Ако няма нищо подозрително, то е, защото не е било забелязано. На ваше място бих започнал с последната. Случаят е толкова пресен, че ако полицаите в Ел Ей знаеха за другите жени, едва ли щяха да окачествят смъртта на Алисън Кендал като злополука. Ще изпратим молба да ни предоставят всички полицейски доклади по всички случаи.

— От дирекцията на „Стоункрофт“ ще изискам да ни дадат списък на всички випускници, които бяха на срещата, както и на местните жители, които се присъединиха на вечерята — рече Сам. — Те имат адресите и телефонните номера на всички или поне на повечето местни жители, които дойдоха. Разбира се, някои хора са си платили за маса, без да обявят имената на гостите, така че ще ни отнеме малко повече време да открием кои са. — Изтощен, Сам не успя да прикрие прозявката си.

Рич Стивънс не се изненада, че неговият детектив ветеран не си е доспал. Затова не обърна внимание и каза:

— Вземи и други момчета, Сам, и започни търсенето. Къде смяташ да ходиш сега?

Сам се усмихна печално.

— Имам среща със свещеника — отвърна той — и се надявам той да ми се изповяда, а не аз на него.

43

Откриването на тялото на Хелън Уилан стана основната новина в медиите. Изчезването на известната учителка преди четиридесет и осем часа бе отбелязано подробно, но потвърждението за смъртта й се превърна в новина от първостепенен интерес, защото натисна спусъка на алармата в малките градчета по долината на Хъдсън.

Фактът, че кучето й е било свирепо пребито, а каишката му все още бе завита около китката на жертвата, когато тялото бе открито, засили предположението, че в тази област, сънливо потънала в история и традиции, се подвизава сериен убиец.

В неделя през нощта Бухала подремна с прекъсвания. След първата си визита при Лора в десет и половина, успя да поспи за няколко часа. Следващото посещение, което направи при нея на зазоряване, му достави удоволствие заради молбите за милост, които отправи към него. Милост, която тя му бе отказала в ученическите години, напомни й той. След второто посещение той дълго се къпа, надявайки се, че горещата вода ще облекчи ужасната, пулсираща болка в ръката. Раната от ухапването на кучето започваше да се възпалява и да гноясва. Беше се отбил в стария универсален магазин в града, където често бе пазарувал като дете, но моментално и бе тръгнал. Мислеше да купи кислородна вода, антибиотична паста и бинтове. След което се сети, че не е задължително ченгетата винаги да са глупави. Може да са сигнализирали по местните аптеки да се наблюдава за човек, който пазарува подобни лекарства.

Затова отиде в голям магазин и напълни кошницата с принадлежности за бръснене, паста за зъби, витамини, бисквити, гевречета и сода, сетне в миг на вдъхновение добави козметика — крем, лосион за хидратиране, дезодорант. Чак след това сложи нещата, от които се нуждаеше — кислородна вода, бинтове и мехлеми.

Надяваше се, че няма да получи треска. Усещаше, че вдига температура и лицето му гори. При всички стоки, които сложи в кошницата за камуфлаж, беше забравил да вземе аспирин. Но него можеше безопасно да си купи от друго място. По-голяма част от хората по света страдаха от главоболие, усмихна се Бухала на образа, който тази мисъл събуди в него.

Той включи телевизора. Показваха кадри от местопрестъплението. Забеляза колко кално беше мястото. Не си спомняше, че е било толкова блатисто. Това означаваше, че грайферите на гумите на колата, която бе взел под наем, вероятно са пълни с кал. Щеше да е по-добре да я остави в гаража на къщата, където бе позволил на Лора все още да живее. Трябваше да наеме друга, средна по цена, средна по размер и незабележима черна кола седан. По този начин, ако поради някакви причини някой започнеше да души наоколо и да проверява колите на хората, участвали в срещата, неговата щеше да издържи на проверката.

Докато си избираше сако от гардероба, от екрана прозвучаха последните новини.

— Млад репортер от гимназията „Стоункрофт“ в Корнуол-он-Хъдсън разкри, че изчезването на актрисата Лора Уилкокс може би е свързано с маниак, когото той нарече Серийния убиец от масата за обяд.

44

— Монсеньор, не мога да не подчертая настойчивостта ни нашата молба — каза Сам Дийган на отец Робърт Дилън, свещеник на църквата „Свети Томас от Кентърбъри“. Седяха и канцеларията на енорията. Монсеньорът, слаб мъж с преждевременно побеляла коса и очила без рамки, които откриваха интелигентни сиви очи, бе зад бюрото. Факсовете, които Джийн бе получила, бяха пръснати пред него. Сам седеше на стола срещу писалището и държеше четката за коса на Лили в найлонов плик.

— Както виждате, последното съобщение ни подсказва, че дъщерята на доктор Джийн Шеридан е в смъртна опасност. Имаме намерение да проследим и открием оригиналното й свидетелство за раждане, но все още не сме сигурни дали е записана тук или в Чикаго, където е била родена — продължи Сам.

Докато говореше, почувства, че опитите му да постигне някакъв бърз успех са безнадеждни. Монсеньорът не бе на повече от четиридесет години. Със сигурност преди двадесет години, когато Лили може би е била кръстена в църквата, не е бил тук, а и нейните родители най-вероятно са я регистрирали с тяхната фамилия и новото й име.

— Разбирам необходимостта от бързане, но също така съм сигурен, че и вие разбирате моята предпазливост — отвърна бавно монсеньорът. — Най-големият проблем е, че хората вече не кръщават бебетата си в рамките на първите няколко седмици или дори месеци след раждането им. Обикновено това трябва да се направи през първите шест седмици след раждането. Сега вече децата са проходили, дори са тръгнали на училище, и чак тогава приемат своето кръщение. Не одобряваме тази тенденция, но тя съществува и се е наложила. Била е налице и преди двадесет години. Енорията е доста голяма и не само нашите енориаши, но и внуците им дори са кръщавани тук.

— Разбирам, но можете да проверите само трите месеца след раждането на Лили, и само момиченцата. Повечето хора не пазят в тайна осиновяването на дете, нали?

— Не, като правило, те дори са горди, че са осиновили дете.

— Тогава, ако осиновителите не са хората, които стоят зад заплахите към доктор Шеридан, смятам, че биха искали да знаят за вероятната опасност, надвиснала над дъщеря им.

— Да, сигурно. Ще помоля секретарката си да състави списък, но трябва да разберете, че преди да ви го дам, ще се свържа лично с хората, упоменати в него, и ще им обясня, че момичето, което са осиновили, може би е в опасност.

— Монсеньор, това може да отнеме време, а точно то не ни достига — протестира Сам.

— Отец Алера ще работи с мен. Моята секретарка ще се обади по телефона и докато аз говоря с една двойка, тя ще направи така, че следващата да е достатъчно близо, за да чуе. Няма да отнеме много време.

— А онези, които не успеете да намерите? Монсеньор, това деветнадесетгодишно момиче може би е в голяма опасност!

Отец Дилан взе факса и, докато го изучаваше, лицето му придоби дълбока загриженост.

— Както казахте, този последен факс наистина звучи заплашително. Но вероятно разбирате защо трябва да сме предпазливи и внимателни. За да ни предпазите от юридически проблеми, предлагам да вземете призовка. Тогава ще сме длъжни да ви предоставим имената незабавно. Но все пак бих ви помолил да ми позволите да говоря с колкото може повече семейства.

— Благодаря ви, отче. Няма да отнемам повече от времето ви.

Двамата се изправиха.

— Дойде ми наум, че вашият кореспондент е добре запознат с Шекспир — отбеляза монсеньор Дилан. — Не са много хората, които биха могли да използват този не особено известен цитат за лилиите.

— И на мен ми хрумна същото. — Сам направи кратка пауза. — Трябваше да ви питам първо това: Има ли някой свещеник, който е бил тук по времето, когато Лили е била кръстена, и все още е в епархията?

— Отец Дойли служеше тук, но умря преди години. Монсеньор Съливан беше главният свещеник по онова време. Той се премести във Флорида при сестра си и зет си. Бих могъл да ви дам последния му адрес.

— Ще се радвам да го имам.

— Тук е, в чекмеджето ми. Ще ви го дам веднага. — Той отвори чекмеджето, извади една папка, погледна в нея, написа името, адреса и телефонния номер на къс хартия, която подаде на Сам, и добави: — Вдовицата на доктор Конърс е наша енориашка. Ако желаете, ще й се обадя и ще я помоля да ви приеме. Тя може да си спомни нещо, свързано с това осиновяване.

— Благодаря, но не е необходимо. Преди да дойда тук, говорих с Джийн Шеридан. Тя е открила адреса и телефона на госпожа Конърс в телефонния указател и в момента може би е на път да се види с нея.

Докато вървяха към вратата, монсеньор Дилан рече:

— Току-що се сетих нещо. Алисън Съмърс също е наша енориашка. Не сте ли вие детективът, който продължава да работи върху случая по смъртта на дъщеря й?

— Да, аз съм.

— Тя ми разказа за вас. Надявам се, че знаете колко много й помага фактът, че не сте се отказали и продължавате да търсите убиеца на Карън.

— Радвам се, че поне така й помагам. Алис Съмърс е много смела жена.

Стояха на вратата.

— Бях шокиран да чуя по радиото тази сутрин, че тялото на жената, която е разхождала кучето си, е било намерено. Разследвате ли и този случай?

— Да.

— Разбрах, че също като при Карън Съмърс, смъртта й изглежда е случайно убийство и че е била намушкана с нож. Знам, че може да ви прозвучи неправдоподобно, но не мислите ли, че между тези две убийства може да съществува връзка?

— Монсеньор, Карън Съмърс умря преди двадесет години — рече внимателно Сам. Не искаше да споделя факта, че същото предположение бе изникнало в ума му, особено след като видя прободните рани на Хелън Уилан, които бяха на същите места в гръдния кош, както при Карън.

Отецът поклати глава.

— Май ще е най-добре да оставя следствието на вас. Това беше просто една мисъл, която мина през главата ми. Но понеже вие сте запознат със случая „Съмърс“ и сте го взели присърце, реших да я споделя. — Той отвори предната врата и стисна ръката на Сам. — Бог да ви благослови. Ще се моля за Лили и ще ви се обадя веднага, след като съставим списъка с имената.

— Благодаря ви, сър. Молете се за Лили и докато го правите, споменете в молитвите си и Лора Уилкокс.

— Актрисата?

— Да. Страхуваме се, че тя също е в опасност. Никой не я е виждал от събота вечер.

Монсеньор Дилан загледа стреснато Сам. Лора Уилкокс беше на срещата в „Стоункрофт“, помисли си скептично той. Нима нещо се бе случило с нея? Господи, какво ставаше тук?

С пламенна мълчалива молитва за сигурността и живота на Лили и Лора, той се върна в канцеларията си и веднага се обади на секретарката си.

— Джанет, моля те да оставиш всичко и веднага да извадиш архивите за кръщенията, станали преди деветнадесет години, от март до юни. Когато се върне отец Алера, кажи му, че имам работа за него. Да отложи всички планове и задачи за през деня.

— Разбира се, монсеньор. — Джанет затвори телефона и погледна със съжаление към сандвича с печено сирене и бекон и термоса с кафе, които бе оставила на бюрото си. Докато отблъскваше стола и се изправяше на крака, тя промърмори:

— Господи, от тона му човек може да си помисли, че работата е на живот и смърт.

45

Дороти Конърс беше крехка бабичка, която страдаше от ревматичен артрит, както прецени на пръв поглед Джийн. Движеше се бавно и ставите на пръстите й бяха подути. Лицето й бе застинало в гримасата на постоянна болка, а косата й бе съвсем късо подстригана, защото, помисли си Джийн, сигурно вдигането на ръцете й костваше огромно и болезнено усилие.

Къщата й представляваше мечтаният от много хора скъп имот с изглед към Хъдсън. Тя покани Джийн в дневната, където, както обясни, прекарвала по-голяма част от времето си.

Когато заговори за съпруга си, живите й кафяви очи се оживиха още повече.

— Едуард беше най-прекрасният човек, съпруг и лекар, който е ходил по земята — рече тя. — Този ужасен пожар, който унищожи кабинета и архивите му, го уби. Той му докара инфаркта.

— Госпожо Конърс, обясних ви по телефона, че съм получила заплахи за дъщеря ми. Тя вече е станала на деветнадесет години и половина. Трябва да намеря осиновителите й и да ги предупредя за възможната опасност, надвиснала над нея. Живяла съм в този град. Моля ви, помогнете ми! Говорил ли е доктор Конърс с вас? Не бих го обвинявала, ако го е сторил. Майка ми и баща ми бяха станали за посмешище на целия град с техните публични кавги и побоища. Бяха заедно само докато завърша гимназия и отида в колеж. Ето защо вашият съпруг разбра, че не мога да споделя с тях за състоянието си и да потърся помощ. Той уреди всичко така, че историята да не излезе наяве. Измисли и причина да отида в Чикаго. Дори дойде там и лично изроди бебето ми в спешното отделение на клиниката.

— Да, той направи това за много момичета. Искаше да им помогне да запазят анонимност. Джийн, преди петдесет години не беше лесно едно момиче да има бебе без брак. Знаеш ли, че актрисата Ингрид Бергман е била публично изобличена в Конгреса, след като родила незаконно дете? Стандартите на живот и поведение се промениха — за добро или за зло не знам, ти ще решиш. Днес почти никой не мисли нищо лошо за неомъжените жени, които раждат и отглеждат децата си сами, но моят съпруг беше старомоден. Преди двадесет години той бе дълбоко убеден, че трябва да запази анонимността на бъдещата майка, дори и от мен. Докато ти не ми каза, не знаех, че си била негова пациентка.

— Но вие сте познавала моите родители.

Дороти Конърс продължително изгледа Джийн.

— Знаех, че имат проблеми. Също така съм ги виждала в църквата и няколко пъти съм говорила с тях. Според мен, скъпа, ти помниш само лошото. Те бяха интересни, интелигентни хора, които за нещастие не си подхождаха.

Джийн се почувства леко ужилена от укора и се настрои отбранително, което й се стори странно.

— Това последното мога да гарантирам сто процента — отвърна, надявайки се, че гневът, който чувстваше, не се проявява в гласа й. — Госпожо Конърс, много ви благодаря, че ме приехте веднага, но сега ще бъда кратка. Дъщеря ми вероятно е в голяма и истинска опасност. Разбирам, че свято пазите паметта на доктор Конърс, но ако знаете къде е успял да й намери дом, трябва да бъдете честна с мен. Заради нея.

— Едуард никога не обсъждаше пациентки в деликатно положение с мен. Никога не съм чула да споменава името ви.

— И не пазеше никакви архиви у дома си? Нима всичко изгоря в пожара?

— Да, така е. Цялата сграда бе така разрушена, че подозираха умишлен палеж, но не можаха да го докажат. Със сигурност не са оцелели никакви архиви.

Очевидно Дороти Конър не можеше да й помогне. Джийн стана да си върви.

— Спомних си, че Пеги Кимбал беше медицинска сестра, когато се срещнах с доктор Конърс. Оставих й съобщение и се надявам да ми отговори. Може би тя ще знае нещо повече. Благодаря ви, госпожо Конърс. Моля ви, не ставайте. Ще намеря пътя и сама.

Тя подаде ръка на Дороти Конърс и с изненада видя, че изражението върху лицето на старата жена се промени можеше да бъде определено като изключително разтревожено.

46

Марк Флайшман се регистрира в „Глен-Ридж“ в един часа, хвърли чантата си в стаята, после се обади по телефона в стаята на Джийн, но оттам никой не му отговори, затова слезе в ресторанта. Видя я да седи на ъгловата маса и с бързи стъпки се упъти към нея.

— Чакаш ли някого? Искаш ли компания? — попита той и видя как сериозното изражение на лицето й се смени с топла усмивка.

— Марк, не очаквах да те видя! Разбира се, сядай. Тъкмо щях да си поръчам обяд и не разчитах някой да ми прави компания.

— Значи аз ще наруша уединението ти. — Той се настани на стола срещу нея и започна да обяснява: — Бях оставил по погрешка мобилния си телефон в куфарчето, а него в багажника на колата, така че не получих съобщението ти, докато не отворих багажа снощи. Обадих се тази сутрин рано-рано и операторът в хотела ми каза, че Лора не се е върнала и че полицията е проверила телефонните обаждания. Тогава реших да променя програмата си и се върнах. Летях със самолет и наех кола.

— Много мило от твоя страна — каза Джийн. — Всички ние ужасно се притесняваме за Лора. — Набързо му разказа какво се бе случило, след като си бе тръгнал от късната закуска в „Стоункрофт“.

— Казваш, че си се върнала тук със Сам Дийган — оня мъж, с когото пихте шампанско на тържествената вечеря? А когато си разбрала, че Лора е изчезнала, той е започнал разследване? — попита Марк.

— Да — потвърди тя и си помисли, че Марк може би се чуди защо Сам е бил с нея. — Той дойде с мен до хотела, защото трябваше да му дам нещо, от което се интересуваше нашата обща приятелка Алис Съмърс.

Алис наистина се интересуваше от факсовете, така че това не бе изцяло лъжа. Докато гледаше Марк, видя загриженост в очите му и й се прииска да му разкаже за Лили. Да го попита като психиатър дали смята заплахата за истинска, или някой й изпраща тези факсове, за да я изнудва.

— Готови ли сте с поръчката? — попита сервитьорката.

— Да, благодаря.

Двамата решиха да ядат клуб-сандвич с чай.

— Кафе за закуска, чай за обяд и чаша вино за вечеря — подхвърли Марк. — Този хранителен режим изглежда ти е навик, Джийн.

— Предполагам, че е така.

— През уикенда забелязах доста неща за теб и те ми напомниха за годините, през които бяхме в „Стоункрофт“.

— Например?

— Ами например, че бе много добра ученичка. А също така и много мълчалива. Спомням си също, че бе много мила — това не се е променило. Сетне се сетих за един случай през първата година, когато аз се чувствах много зле, а ти бе любезна с мен.

— Не си спомням.

— Няма да ти припомням, но наистина бе така. Също така се възхищавах на начина, по който изправяше главата си, когато бе разстроена заради родителите си.

— Невинаги. — Джийн неочаквано и за самата себе си се сви, когато си спомни как започваше да плаче в клас, разстроена и стресирана от кавгите вкъщи.

Сякаш прочел мислите й, Марк Флайшман продължи:

— Опитах се един ден да ти дам носната си кърпичка, но ти само поклати глава и притисна яростно мократа хартиена салфетка към очите си. Тогава исках да ти помогна, искам и сега. На идване от летището чух по радиото, че онова хлапе репортерчето, което се навърташе тук и душеше по време на срещата, е говорило пред медиите за Серийния убиец от масата за обяд според неговия израз. Дори ти да не се тревожиш за подобно развитие на нещата, аз се притеснявам. Още повече че сега, когато Лора изчезна, оставаш единствената и последната от момичетата на масата.

— Бих предпочела да се безпокоя само за себе си — произнесе неочаквано Джийн.

— За какво друго се тревожиш? Хайде, Джийн, кажи ми. Обучен съм да разпознавам стреса у хората. И трябва да призная, че ако онази вечер имаше човек в състояние на стрес, това беше ти. Наблюдавах те, докато говореше със Сам Дийган, за когото сега ми казваш, че е детектив от окръжната прокуратура.

Сервитьорката напълни чашите им с вода. Това даде на Джийн минута време да помисли. Спомняше си много добре как Марк й подаваше кърпичката си, помисли си тя. И беше страшно ядосана на себе си, че плаче, и още повече на него, че е забелязал. Тогава той искаше да й помогне. Искаше и сега. Трябва ли да му каже за Лили?

Гледаше го как я наблюдава и знаеше, че очаква отговор от нея. Да му каже ли? Трябва ли? Може ли да му се довери? Тя го погледна право в очите. Беше от онези мъже, които изглеждат хубави и с очила, и без тях, помисли си ни в клин, ни в ръкав. Имаше прекрасни кафяви очи. Малките жълти точици в тях бяха като слънчеви зайчета.

Джийн въздъхна и вдигна вежди.

— Напомняш ми за един мой професор в колежа, който, когато зададеше въпрос, те гледаше в очите, докато не му отговориш.

— Точно това правя и аз, Джийн. Един от пациентите ми го нарича мъдрия поглед на бухала.

Сервитьорката приближи с таблата със сандвичи.

— Сега ще донеса и чая — рече бодро тя.

Джийн изчака, докато поднесоха чая им, и каза тихо:

— Твоят мъдър поглед на бухал ме убеди, Марк. Смятам да ти разкажа за Лили.

47

Първата работа на Сам Дийган, след като се върна в кабинета си, бе да се обади на областния прокурор в Лос Анджелис и да поиска да го свържат с Кармен Русо, следователя, водил разследването по смъртта на Алисън Кендал.

— Смърт поради случайно удавяне беше заключението и ние също бяхме изненадани — докладва му Русо. — Приятелите й ни увериха, че е била отлична плувкиня и всяка сутрин излизала да плува. Вратите на къщата бяха отворени, но нищо не липсваше. Скъпоценности и накити лежаха върху тоалетната й масичка. Петстотин долара в банкноти и кредитните й карти си бяха в портфейла. Навсякъде бе абсолютно чисто и подредено. Нищо разхвърляно — нито в къщата, нито в градината, нито в къщичката до басейна. Била е в идеално здраве. Сърцето й бе силно и здраво. Никакви следи от дрога или алкохол.

— Някакви белези от насилие? — попита Сам.

— Съвсем слабо охлузване на рамото, но нищо повече. Без други доказателства това не бе достатъчно да се усъмним в убийство. Направихме снимки и след това освободихме тялото.

— Да, знам. Погребана е тук, във фамилната гробница обясни Сам. — Благодаря, Кармен. — Нещо го накара да не бърза да прекъсва връзката. — Какво стана с къщата й?

— Родителите й живеят в Палм Спрингс от години. Подочух, че са задържали домашната й прислужница да се грижи за имота, докато дойдат и го обявят за продажба. Очевидно не са бедни и нямат нужда от пари, щом не бързат. Къща като тази сигурно струва милиони.

Обезкуражен и разочарован, Сам затвори телефона. Инстинктът му подсказваше, че Алисън Кендал не е умряла от естествена смърт. Забелязвайки странния факт, че петте мъртви жени са седели на една и съща маса за обяд в „Стоункрофт“, Джейк Перкинс случайно бе попаднал на нещо. Сам беше сигурен в това. Но ако смъртта на Кендал не бе предизвикала подозрение, колко ли късмет щеше да има и опитите си да установи причините за смъртта на останалите четири момичета, умрели в продължение на почти двадесет години?

Телефонът му иззвъня. Беше Рич Стивънс, областният прокурор.

— Сам, благодарение на голямата уста на многознайкото Перкинс, ще трябва да дадем пресконференция, за да направим някакво изявление. Ела тук, моля те, за да измислим какво ще говорим.

След пет минути в кабинета на Стивънс двамата обсъждаха най-добрия начин да отблъснат яростната атака на медиите.

— Вярвам, че си имаме работа със сериен убиец. По-добре да го накараме да се чувства сигурен — не бе съгласен с прокурора Сам. — Ще поддържаме познатата версия. Смъртта на Алисън Кендал е била резултат на случайно удавяне. Макар че е знаела за смъртта на четирите други жени, които някога са били близки приятелки, полицията в Лос Анджелис не е открила нищо подозрително. Лора Уилкокс е телефонирала в хотела, за да съобщи, че е променила плановете си. Подозренията на част от персонала на хотела, че гласът й звучал разтревожено, може би са само предположения. Тя е зрял човек и трябва да бъде третирана като такъв. Има право на личен живот. Правим разследвания относно смъртта на другите жени, които са седели на масата преди години, но е очевидно, че са загубили живота си случайно и при нещастни случаи. А Глория Мартин се е самоубила. Всичко това показва, че нямаме никакви основания да говорим за сериен убиец.

— Такова изявление изглежда прекалено наивно — рече доста недоволно Стивънс.

— Точно това искам — да звучи наивно — отвърна му Сам. — Искам, който и да е убиецът, да си мисли, че ние сме шайки глупаци. Това ще даде някакъв шанс на Лора, ако все още е жива. Страхувам се, че той може да изпадне в паника и да я убие, преди да имаме възможност да я спасим.

На вратата се почука. Един от младите следователи надникна. Беше очевидно развълнуван.

— Сър, прегледахме личните досиета на всички ученици в „Стоункрофт“, които са присъствали на срещата, и може би попаднахме на нещо интересно за един от тях. Джоуел Нийман.

— И какво е то? — попита Стивънс.

— Когато са били в последния клас на гимназията, е бил разпитван във връзка с развалената ключалка на вратичката от шкафчето на Алисън Кендал. Винтовете са били свалени от пантите, така че когато тя я отворила, вратата паднала върху нея и я ударила здравата. Получила сътресение на мозъка от средна степен.

— Защо е бил разпитван точно той? — намеси се Сам.

— Защото бил силно разстроен заради нещо, което Алисън била написала в училищния вестник. Учениците от последния клас поставили „Ромео и Жулиета“. Нийман играел Ромео, а Кендал написала много гадна рецензия за него, нещо от рода, че забравил репликите си. Той се гордеел с това, че знаел Шекспир наизуст, и разправял из училището, че ще й го върне. Обяснявал наляво и надясно, че проблемът бил в сценичната треска — първите няколко секунди на сцената човек забравя ума и дума, но в никакъв случай не бил забравил репликите си. Малко след този случай вратичката паднала на главата й. Има и още. Този Нийман е известен с доста буен темперамент и няколко пъти бил арестуван за сбивания по барове и кръчми. Миналата година за малко да го обвинят в счетоводни измами, а съпругата му през повечето време отсъства. Както и в момента.

„Монсиньор Дилан и аз отбелязахме факта, че човекът, който е изпратил факса на Джийн, е цитирал не особено известен сонет на Шекспир“ — припомни си Сам и стана.

— Ромео, Ромео, защо, Ромео?

Тъй като Рич Стивънс и младият следовател го загледаха с недоумение, Сам сметна за нужно да им обясни.

— Точно това смятам да открия. След това ще разберем какви други цитати от Шекспир Джоуел Нийман ще успее да ни изрецитира.

48

В шест и половина Бухала се върна в къщата и се изкачи по стълбите. Този път Лора или усети присъствието му, или очакваше да я посети, защото, когато влезе в стаята и светни лампата, видя, че тя вече трепери.

— Здрасти, Лора — прошепна Бухала. — Радваш ли се да ме видиш?

Дишането й беше накъсано и задъхано. Той забеляза, че се опитва да се отмести върху матрака, сякаш да избяга по-далеч от него, с непохватни движения на тялото си.

— Лора, трябва да отговориш на въпроса ми. Чакай да разхлабя лепенката. Дори нещо повече, ще я сваля. Донесох ти ядене. Е, радваш ли се да ме видиш?

— Д-д-да, радвам се — прошепна тя.

— Я виж ти! Заекваш ли? Изненадан съм. Ти се подиграваше на хората, които заекват. Покажи ми как го правеше. Не, няма значение. Не мога да остана дълго. Донесох ти сандвич с фъстъчено масло и сладко и чаша мляко. Когато бяхме в началното училище, ти всеки ден ядеше това. Спомняш ли си?

— Да… да.

— Радвам се, че си спомняш. Не трябва да забравяме миналото, важно е. Сега ще ти позволя да използваш банята. Сетне може да изпиеш млякото и да изядеш сандвича.

С бързо движение той я вдигна и сложи в седнало положение, като сряза въжето на китките й. Беше толкова светкавично и неочаквано, че Лора се люшна и вдигна ръка, за да запази равновесие. При това инстинктивно се хвана за ръката на Бухала.

Той простена от болка и сви юмрука си, за да я удари, но се спря.

— Ти няма как да знаеш, че ръката ме боли, така че няма да те накажа. Но никога повече не ме докосвай. Ясно ли ти е?

Тя кимна.

— Стани! След като използваш банята, ще ти позволя да седнеш на стола и да ядеш.

Лора се подчини с несигурни, нестабилни стъпки. Светлината на нощта бе достатъчна да види мивката в банята и да завърти крановете. Тя наплиска набързо лицето си с вода, изми ръцете си и приглади косата си. „Ако мога да остана жива — помисли си Лора. — Те сигурно вече ме търсят. Моля те, Господи, нека да ме търсят! Не може да не са забелязали, че съм изчезнала!“

Дръжката на вратата се задвижи.

— Лора, време е.

Време ли? За какво е време?! Нима вече смяташе да я убие? Господи… моля те…

Вратата се отвори. Бухала посочи стола до шкафа. Тя отиде мълчаливо до него и седна.

— Хайде — заповяда й той. — Яж! — Запали фенерчето си и насочи светлината към шията й, така че да наблюдава изражението на лицето й, без да я заслепява. Беше доволен да види, че отново плаче.

— Лора, ти се страхуваш, нали? Обзалагам се, че се чудиш как съм научил, че ми се подиграваш. Нека ти разкажа една история. Преди двадесет години по същото време една група от нас се бяхме прибрали вкъщи за Деня на Колумб от различни колежи. Чухме се, видяхме се. Решихме да си направим купон. Както знаеш, аз никога не съм бил част от вас, от вашия приятелски кръг. Дори обратното. Но поради неизвестни причини също бях поканен. И ти беше там. Хубавата Лора. Седеше в скута на последното си завоевание — Дик Кормли, нашата някогашна бейзболна звезда. Щях да си изям сърцето от яд, защото все още продължавах да те харесвам и желая. Алисън също беше на купона, при това доста пияна. Дойде при мен. Никога не съм я обичал, нито харесвал. Честно казано, страхувах се от езика й. Беше остър като бръснач, когато го обърнеше срещу някого. Тя ми напомни, че в последния клас съм имал безразсъдството да те поканя на среща. „Ти! — изсъска с подигравателен тон и се разсмя. — Представете си, Бухала поканил Лора на среща!“ После демонстрира как си ме имитирала, когато сме играли в училищната пиеса във втори клас: „Аз-аз-аз съм бу-бу-бухалът и жи-жи-живея на дър-дър-дървото.“ Имитацията ти била съвършена. Алисън ме увери, че всички момичета пищели от смях и ритали с крака под масата за обяд всеки път, когато се сетели за това. След което ти си им напомнила, че съм се напикал на сцената, преди да побягна.

Тя тъкмо бе захапала сандвича. Той видя как го изтърва в скута си.

— Съжалявам…

— Лора, все още не си разбрала, че живееш двадесет години в повече. Чакай да ти обясня. На онова парти аз се напих. Много. Толкова много, че забравих, че се бяхте преместили в друга къща. Дойдох тук през онази нощ, за да те убия. Знаех къде държите резервния ключ — под изкуствения каменен заек в задния двор. Новите собственици също го държаха там. Влязох в тази къща и се качих в тази стая. Видях разпиляна по възглавницата руса коса и не се усъмних, че си ти. Направих грешка, като намушках с ножа Карън Съмърс. Аз убивах теб, Лора. Теб Събудих се на другата сутрин и смътно си спомнях, че бях идвал тук. След това открих какво се бе случило и осъзнах, че съм велик. — Гласът на Бухала се изпълни с възбуда от спомена. — Не познавах Карън Съмърс. Никой никога нямаше да се сети да я свърже с мен. Но тази грешка ме освободи. Същата сутрин разбрах, че притежавам власт над живота и смъртта. И оттогава я упражнявам, Лора. Оттогава упражнявам своята власт върху жените в цялата страна.

Той стана. Очите на Лора се бяха уголемили от страх и ужас, устата й бе отворена, а сандвичът лежеше в скута й. Бухала се надвеси над нея.

— Сега трябва да вървя, но ти не спирай да мислиш за мен. Мисли за това какъв късмет си извадила да живееш двадесет години в повече.

С бързо движение той отново завърза ръцете й, запечата устата й, повлече я от стола, хвърли я на леглото и затегна тялото й с дългото въже.

— Всичко започна в тази стая и тук ще свърши — рече той. — Последната фаза на плана ми вече е в действие. Краят наближава. Опитай се да отгатнеш какъв ще бъде.

Бухала излезе. Навън изгряваше луната и от леглото Лора можеше да види неясните очертания на мобилния телефон върху скрина.

49

В шест и половина вечерта Джийн беше в хотелската си стая, когато най-сетне получи обаждането, което бе чакала целия ден. Беше Пеги Кимбал, медицинската сестра, работила в кабинета на доктор Конърс преди двадесет години.

— Съобщението ви беше много настойчиво, госпожо Шеридан — рече Пеги. — За какво става дума?

— Пеги, ние се срещнахме преди двадесет години. Аз бях пациентка на доктор Конърс, който уреди частно осиновяване на моето бебе. Искам да говоря с вас за това.

Един безкрайно дълъг отрязък от време Пеги Кимбал не каза нещо. Джийн можеше да дочуе детски гласове.

— Съжалявам, госпожо Шеридан — произнесе най-накрая жената с нотка, в която звучеше категоричност. — Не мога да обсъждам осиновяванията, които доктор Конърс е уреждал. Ако искате да намерите следите на вашето дете, има легални, законни пътища за това.

Джийн почувства, че връзката всеки миг ще се разпадне.

— Вече се свързах със Сам Дийган, следовател от областната прокуратура — изрече бързо, с надеждата да привлече вниманието й. — Получих три съобщения, които може да бъдат окачествени като заплахи към моята дъщеря. Осиновителите й трябва да бъдат предупредени, че я грози опасност. Тогава вие бяхте толкова любезна с мен. Моля ви, помогнете ми и сега!

Беше прекъсната от тревожния вик на Пеги Кимбал.

— Томи, предупреждавам те! Не хвърляй тази чиния!

В същия миг до ушите й достигна звука от счупено стъкло.

— О, Господи — произнесе с въздишка Пеги. — Вижте какво, госпожо Шеридан, в момента гледам внуците си. Чувате какво става, нали? Просто не мога да говоря.

— Пеги, може ли да се видим утре? Ще ви покажа факсовете, които получих, заплашващи дъщеря ми. Можете да проверите самоличността ми. Аз съм декан и професор по история в Джорджтаун. Ще ви дам телефона на директора на колежа. Ще ви дам телефона и на детектив Дийган.

— Томи, Бетси, не приближавайте до стъклата! Ще се порежете! Почакайте една минута… Да не сте същата Джийн Шеридан, която написа книгата за Абигейл Адамс?

— Да.

— О, супер! Обожавам тази книга. Знам всичко за вас. Гледах ви в шоуто „Днес“ на Кати Коурик. Знаете ли, че много си приличате? Като сестри сте. Утре ще бъдете ли все още в „Глен-Ридж“?

— Да, ще бъда.

— Аз работя в отделението за недоносени бебета в болницата. „Глен-Ридж“ ми е на пътя. Не съм сигурна, че ще мога да ви помогна с нещо, но бихме могли да пием по едно кафе около десет.

— Чудесно — въодушеви се Джийн. — Пеги, благодаря ви много.

— Ще ви се обадя от рецепцията — рече забързано Пеги, след което гласът й се извиси. — Бетси, предупредих те! Не дърпай Томи за косата! О, Господи, извинете, Джийн, тук стана непоносимо напечено. Ще се видим утре.

Джийн бавно остави слушалката. Онова, което чу по телефона, звучеше като истинска менажерия, но тя кой знае защо завиждаше на Пеги Кимбал. Завиждаше на всички нормални хора с нормални проблеми. Хората, които се ядосват на внуците си и трябва да измият нааканите бебета, или да почистят разсипаната по пода храна, или счупените чинии и чаши. Хората, които могат да видят и прегърнат дъщерите си, да ги посъветват да карат внимателно и да се приберат вкъщи преди полунощ.

Когато Кимбал позвъни, тя седеше на бюрото в стаята си в хотела. Пред нея бяха разпръснати листовете с имената на хората от частната клиника в Чикаго, с които се бе сприятелила, както и на преподавателите й от университета, където прекарваше свободното си време и посещаваше допълнителни курсове.

Сега масажираше слепоочията си, с надеждата да прогони началото на зараждащото се главоболие. След час, в седем и половина, както бе помолил Сам, щяха да вечерят в стаята за гости на мецанина на хотела. Гостите включваха всички удостоени от випуска — Гордън, Картър, Роби, Марк и тя, помисли си Джийн. И, разбира се, Джак Емерсън — председателя на скапаната им среща. Какво се надяваше да постигне Сам, като отново ги събере всички заедно?

Осъзна, че изповедта пред Марк й достави смесеното чувство на облекчение и задоволство. В очите му имаше удивление и недоверие, когато я попита:

— Искаш да кажеш, че в деня на дипломирането ни, на осемнадесет години, когато се качи на сцената, за да получиш медала си по история и стипендията за „Брин Моур“, си знаела, че си бременна, че ще имаш бебе и че момчето, което обичаш, лежи в ковчег?

— Не очаквам да ми се възхищаваш, нито да ме обвиняваш — беше му отговорила тя.

— За Бога, Джийн! Нито те обвинявам, нито ти се възхищавам — прекъсна я той. — Но какво изпитание, дявол го взел! Често ходех в Уест Пойнт, за да тичам, и съм те виждал веднъж-дваж с Рийд Торнтън, но нямах никаква представа, че между вас има нещо повече от обикновено приятелство. Какво направи сред церемонията по дипломирането?

— Обядвах с мама и татко. Беше истински празничен обяд. Двамата бяха изпълнили християнския си дълг към мен и вече можеха да се разделят с чиста съвест. След като напуснахме ресторанта, отидох в Уест Пойнт. Упокойната литургия за Рийд беше минала сутринта. Сложих цветята, които родителите ми подариха по случай дипломирането, на гроба му.

— И скоро след това се срещна с доктор Конърс за пръв път?

— През следващата седмица.

— Джийни — рече Марк, — винаги съм знаел, че също като мен и ти си борец, но не мога да си представя, че е трябвало да минеш през подобно изпитание. При това съвсем сама.

— Както се оказва, не съм била сама. Очевидно още някой е знаел или е открил истината за мен.

Той кимна и продължи.

— Чел съм за професионалния ти живот, но не знам нищо за личния. Има ли в него някой специален човек, или имало ли е някой, на когото си се доверила?

Джийн се замисли за отговора.

— Марк, спомни си думите от поемата на Робърт Фрост[1]: „Но аз имах обещания, които да изпълня, и много километри да измина, преди да заспя…“ Чувствам се точно по този начин. До момента, когато реших да говоря за нея, на този свят нямаше нито една жива душа, която да знае за Лили. Моят живот е изключително пълноценен. Обичам работата си и обичам да чета. Имам приятели — както жени, така и мъже. Но ще бъда съвсем честна с теб. Винаги ме е преследвало чувството, че в живота ми е останало нещо недовършено, нещо нерешено, което трябва да оправя. Собственото ми съществуване очаква да бъде подредено. Нещо трябва да бъде приключено, преди да го оставя зад себе си. Мисля, че започвам да разбирам причината за това. Все още се питам дали не трябваше да запазя бебето си. И сега, когато тя може би има нужда от мен, а аз съм така безпомощна, искам да върна времето назад и да получа възможността този път да я задържа.

Докато говореше, забеляза изражението върху лицето на Марк. То сякаш питаше: „А може би си измислила целия този сценарий, защото искаш да я намериш?“ Можеше да й зададе този въпрос, но вместо това той рече:

— Джийн, трябва да продължиш да я търсиш. Радвам се, че Сам Дийган ти помага, тъй като очевидно си имаш работа с неуравновесен човек. Като психиатър те съветвам да бъдеш много внимателна. Ако заради тези заплахи стигнеш до някои секретни архиви, има вероятност да се намесиш в живота на една млада жена, която може би не е готова или не желае да те срещне.

— Да не мислиш, че съм си изпратила факсовете сама? — Джийн се намръщи, спомняйки си колко бе ядосана, когато осъзна, че няколко души бяха стигнали до същото заключение.

— Разбира се, че не — отвърна убедено Марк. — Но я ми кажи едно нещо! Ако в момента получиш съобщение, че Лили иска да се види с теб, ще отидеш ли?

— Разбира се!

— Чуй какво ще ти кажа, Джийн! Този, който по някакъв начин е открил истината за Лили, може да те вкара в капан. Да те хване, защото знае колко много искаш да се срещнеш с Лили. Трябва да бъдеш много внимателна. Лора изчезна. Всички други момичета от вашата маса са мъртви. Останала си само ти!

След това той си тръгна и я остави да мисли върху думите му.

Сега Джийн се изправи. След четиридесет минути трябваше да слезе долу. Може би аспиринът щеше да предотврати главоболието, което се надигаше, а една гореща вана щеше да я съживи.

В седем и десет, точно когато излезе от ваната, иззвъня телефонът. За миг тя се поколеба дали да не го остави да звъни, сетне взе хавлията, зави я около тялото си и изтича в спалнята.

— Ало?

— Здрасти, Джийни — засмя се един познат глас.

Лора! Това беше Лора!

— Къде си, Лора!

— Там, където се забавлявам. Джийн, кажи на ченгетата да си вдигнат чуковете и да си заминават. Това си е моят живот и искам да го живея така, както аз си знам. Ще се чуем скоро, скъпа. Чао!

[1] Известен американски поет от XX век. Носител на четири награди „Пулицър“. — Б.пр. ↑

50

В понеделник късно следобед Сам Дийган отиде да разпита Джоуел Нийман в офиса му в Рай, окръг Ню Йорк.

След като го остави да чака почти половин час в приемната, Нийман го покани в един безспорно скъп и елегантен кабинет. Цялото му поведение подсказваше досада и враждебност.

Не прилича много на Ромео, помисли си Дийган, докато оглеждаше набитата, къса фигура и рядката, безспорно боядисана червеникава коса на Нийман.

Той безгрижно отхвърли предположението, че може да си е уредил среща с Лора по време на събирането на випуска.

— Чух по радиото онези глупости за убиеца от масата за обяд — възмути се Нийман. — Онова хлапе — репортерчето на вестника, стои в основата. Трябва да сложат намордник на устата му и да го отстранят, докато не порасне. Вижте какво, аз бях в един клас с тези момичета. Познавам ги всички до една. Идеята, че смъртта на всяка е свързана по някакъв начин със смъртта на другите, е безсмислица. Да започнем с Катерин Кейн. Колата й падна в Потомак, когато бяхме в първи курс в колежа. Кат винаги е била безразсъден шофьор. Само прегледайте колко глоби за превишена скорост има в Корнуол през последната година в училище и ще разберете какво искам да кажа.

— Може — отвърна Сам. — Но не мислите ли, че падането на гръм на едно и също място не един или два, а цели пет пъти е доста забележителна случайност?

— Така е. Действително е ужасяващо пет момичета от една и съща маса да умрат, но мога да ви запозная с момчето, което обслужва компютрите ни. Преди тридесет години майка му и баба му са умрели от сърдечен удар в един и същи ден навръх Коледа. Може би са осъзнали колко много пари са изхарчили за подаръци и това ги е довършило. Какво ще кажете?

Сам изгледа Джоуел Нийман с отвращение, но същевременно забеляза, че под показното му презрение се крие известно неудобство.

— Разбрах, че жена ви е напуснала срещата в събота сутрин, за да пътува по работа.

— Добре сте осведомен.

— Сам ли бяхте у дома си в събота през нощта след вечерята, господин Нийман?

— В интерес на истината, да. Направо заспах. Подобни безкрайни речи ме приспиват.

Този не е от хората, които ще се приберат сами вкъщи, след като жена му я няма, помисли си Сам. Затова реши да стреля напосоки.

— Господин Нийман, били сте забелязан да напускате паркинга с жена в колата.

Джоуел Нийман вдигна вежди.

— Е, и? Може и да съм напуснал паркинга с жена, но тя в никакъв случай не наближава четиридесетте. Господин Дийган, ако сте излезли на риболов с надеждата да уловите мен, защото Лора си е хванала някого и все още не е изплувала, предлагам да се свържете с адвоката ми. А, сега, ако ме извините, имам работа.

Сам стана и тръгна към вратата, без много да бърза. Когато мина покрай библиотеката, спря и се загледа в средния рафт.

— Имате доста добра колекция от произведенията на Шекспир, господин Нийман.

— Винаги съм се възхищавал от Барда.

— Разбрах, че сте играл Ромео в училище.

— Така беше.

Сам много внимателно подбра думите си.

— Не беше ли Алисън Кендал написала критика за вашето изпълнение?

— Тя твърдеше, че съм забравил репликите си. Никога не съм забравял нищо. Просто беше момент на сценична треска, който отмина.

— Алисън е пострадала при инцидент в училище няколко дни след пиесата. Това вярно ли?

— Спомням си. Вратата на шкафчето й се откачи и падна върху нея. Всички момчета бяхме разпитани по този повод. Винаги съм си мислел, че трябваше да разпитат и момичетата. Повечето не можеха да я понасят. Слушайте, това няма да ви доведе доникъде. Както ви казах, готов съм да заложа и последния си долар, че останалите четири са умрели случайно. Няма никакви следи по тях. Освен това Алисън беше гаден, подъл човек. Тя безогледно използваше хората, за да се издига нагоре. От онова, което съм чел за нея, разбрах, че не се е променила. Нищо чудно в деня, в който се е удавила, някой да е сметнал, че е плувала прекалено дълго.

Той отиде до вратата и я отвори.

— Да изпратим госта — произнесе. — Това също е от Шекспир.

Сам се надяваше, че има достатъчно професионален опит, за да не се издаде какво мисли за Нийман и неговото безцеремонно обяснение за смъртта на Алисън Кендал.

— Има също така и една датска поговорка, която казва, че след три дни рибите и гостите започват да миришат — отбеляза той. Особено мъртвите гости, добави наум.

— По-прочута е в парафразирания от Бенджамин Франклин вариант — отговори бързо Нийман.

— Известен ли ви е цитатът на Шекспир за мъртвите лилии? — попита неочаквано Сам. — Май беше нещо в същия дух?

Смехът на Нийман беше неприятен като лай.

— „Загниващите лилии вонят по-лошо и от бурените.“ Това е от един негов сонет. Разбира се, знам го. Това е цитат, върху който доста съм мислил. Ще ви призная защо — моята тъща се казва Лили.

Сам шофира от Рай до „Глен-Ридж“ по-бързо, отколкото одобряваше, позволявайки на спидометърът да се покачва. Беше помолил всички удостоени с медали и Джак Емерсън да се срещнат в седем и половина за вечеря. Дълбоко в него някакъв вътрешен инстинкт му подсказваше, че един от петимата мъже — Картър Стюарт, Роби Брент, Марк Флайшман, Гордън Амори и Джак Емерсън — държи ключа към изчезването на Лора. Сега, след като разпита Джоуел Нийман, не беше толкова сигурен. Може би трябваше да прибави и него към списъка.

Нийман бе признал, че след вечерята не се е прибрал вкъщи сам. В „Стоункрофт“ той е бил първият и основен заподозрян в случая с повредените панти на вратичката. Бил е почти задържан за нападение и побой в бар. Не направи никакъв опит да скрие задоволството си, че Алисън Кендал е мъртва.

Ако не друго, то Джоуел Нийман трябваше да бъде държан под по-сериозно наблюдение, реши Сам.

Беше точно седем и половина, когато влезе в „Глен-Ридж“. На път към малката зала за интимни вечери, той мина покрай постоянно присъстващия Джейк Перкинс, изпънал се на един стол във фоайето. Момчето скочи на крака.

— Нещо ново, сър? — попита бодро Джейк.

„Ако имаше нещо ново, ти щеше да си последният, който щеше да го научи“ — помисли си Сам, но се помъчи да не покаже раздразнението си.

— Нищо ново, Джейк — отвърна. — Ти защо не си ходиш у вас?

— О, съвсем скоро ще го направя. А, ето я и доктор Шеридан. Ще ми се да я видя за една минута.

Джийн излезе от асансьора. Дори от разстояние Сам забеляза, че има нещо, което издаваше, че е разстроена. Може би начинът, по който забързано прекоси фоайето към залата за интимни вечери. Това усещане за неизбежност го накара да ускори крачка и да я настигне.

Срещнаха се пред вратата.

— О, Сам, чух се със… — започна Джийн и в този миг забеляза Джейк Перкинс. Затова млъкна насред дума, като стисна устни.

Той обаче беше чул достатъчно.

— С кого сте се чули, доктор Шеридан? С Лора Уилкокс ли?

— Махай се — заповяда му твърдо Сам. Хвана Джийн за ръката и я побутна през вратата, след което я затвори плътно зад гърба си.

Картър Стюарт, Гордън Амори, Марк Флайшман, Джак Емерсън и Роби Брент вече бяха там. Имаше подреден малък бар и всички мъже стояха прави около него с чаши в ръце. При звука на вратата те се обърнаха, но когато видяха изражението на Джийн, забравиха поздравите си.

— Току-що чух Лора — съобщи развълнувано тя. — Току-що говорих с нея!

От всички страни избухнаха възгласи на облекчение.

По време на вечерята обаче то бе заменено с несигурност.

— Бях шокирана да чуя гласа й — разказа им Джийн. — Но след това тя най-неочаквано затвори и аз не можах да я попитам нищо.

— Как ти прозвуча, нервна или разстроена? — заинтересува се Джак Емерсън.

— Не знам. Сякаш беше превъзбудена. Не ми даде възможност да й задам дори един въпрос.

— Сигурна ли си, че си говорила с Лора? — попита подозрително Гордън Амори. Това беше въпросът, който според Сам се въртеше в главата на всички.

— Мисля, че беше тя — отговори колебливо Джийн. — Но ако ме помолите да се закълна над библията, че е била Лора, не бих го направила. Приличаше на нея, обаче… — Тя замълча. — Имам приятели във Вирджиния, съпрузи, които звучат еднакво по телефона. Женени са от петдесет години и интонацията на гласа им е съвършено същата. Аз казвам: „Здравей Джейн“, а Дейвид ми отговаря: „Не позна. Опитай още веднъж“ и се смее. Разбира се, когато говорим няколко минути, мога да различа нюансите. Същото беше днес при обаждането на Лора. Гласът беше същият, но може би не съвсем. Не говорихме достатъчно дълго, за да съм сигурна, че е тя.

— Работата е, че ако телефонното обаждане е било от Лора и тя се съмнява, че я смятат за изчезнала, защо не е била по-подробна относно плановете си? — зададе съвсем логичен въпрос Гордън Амори. — Не бих се изненадал, ако някой чешит, като Перкинс например, се опитва да поддържа огъня под тази история, като прави подобни фокуси. Лора игра в телевизионни сериали няколко години. Има специфичен глас. Колко му е някой студент по актьорско майсторство, когото Перкинс познава, да успее да я имитира.

— Ти какво мислиш, Сам? — попита Марк Флайшман.

— Ако искаш отговора на ченге, той е, че независимо дали Лора Уилкокс се е обадила или не, това не ме задоволява.

Флайшман кимна.

— И аз се чувствам по същия начин.

Картър Стюарт разрязваше пържолата си с прецизни движения.

— Има още един фактор, който трябва да се вземе под внимание. Лора е актриса, която шеметно се пързаля надолу. Случайно знам, че е на косъм да изгуби дома си.

Той се огледа и изглеждаше доволен да види израза на недоверие и изненада по лицата на другите.

— Говорих по телефона с литературния си агент. Днес в бизнес рубриката на вестник „Ел Ей Таймс“ е имало малка статия по този въпрос. Данъчните власти са сложили ръка върху дома на Лора, за да покрият дълговете й.

Той млъкна за миг, докато вдигаше вилицата си, и продължи.

— Което означава, че тя може би е доста отчаяна. Популярност е името на играта за една актриса. Добра или лоша, това няма значение. Важното е да има някой или нещо, което да задържа името ти на първа страница на вестниците. Може би това е начинът да го направи. Мистериозно изчезване. Мистериозни телефонни обаждания. Често казано, мисля, че си губим времето, като се притесняваме за нея. Тя е хитруша и знае какво прави.

— Никога не ми е минало през ума, че ти се притесняваш за нея, Картър — саркастично вметна Роби. — Мисля, че освен Джийн, единственият, който действително може би е загрижен, е нашият председател Джак Емерсън. Нали, Джак?

— Какво означава това? — попита Сам.

Роби невинно се усмихна.

— Джак и аз имахме среща тази сутрин, за да огледаме някои недвижими имоти, в които бих могъл да инвестирам или поне да си помисля дали да го направя, ако цената им не е безбожно висока. Джак говореше по телефона, когато влязох при него, и докато го чаках да свърши разговора си с други потенциални купувачи, разгледах колекцията от снимки в бърлогата му. Имаше една с доста сантиментално послание с дата точно отпреди две седмици: „Любов, целувки и прегръдки на моя любим съученик. От Лора.“ Това ме накара да се замисля. Джак, колко прегръдки и целувки ти подари тя през уикенда и дали все още не ти ги дава?

За миг Джийн си помисли, че Джак Емерсън ще скочи и ще се нахвърли на Роби Брент. Той наистина скочи, удари с ръце по масата и го загледа убийствено. След което с видимо усилие успя да се удържи, стисна зъби и бавно седна обратно на стола си.

— На масата има дама — рече спокойно той. — В противен случай бих използвал езика, който ти разбираш най-добре, нещастен, жалък блюдолизец! Може да си забогатял, докато си разсмивал хората, които са успели да постигнат нещо в живота си, но доколкото разбирам, все още си същият малък хапльо с птичи мозък, който не можеше да намери сам пътя към тоалетните в „Стоункрофт“.

Разтревожена от промяната на добрия тон и откритата враждебност, проявявана от съучениците й, Джийн огледа стаята да не би някой сервитьор случайно да дочуе избухването на Емерсън. Когато погледът й стигна до вратата, видя, че е леко открехната. Нямаше никакво съмнение кой стоеше и слухтеше от другата страна, опитвайки се да чуе всяка дума от разговора.

Тя размени поглед с Дийган. Той стана.

— Ако ме извините, смятам да се откажа от кафето. Трябва да проследя обаждането на Лора.

51

Пеги Кимбал бе щедро надарена от природата жена на около шестдесет години, която излъчваше топлота и интелигентност. Прошарената й коса беше естествено къдрава. Кожата й бе гладка, с изключение на фините бръчици около устата и очите. Джийн моментално доби представата, че Пеги не е глупачка и че ще й трябват повече усилия, за да я обърка или подведе.

Двете едновременно сложиха менютата встрани и си поръчаха кафе.

— Дъщеря ми си взе децата преди час — обясни Пеги. — Аз ядох с тях корнфлейкс и пих какао в седем, а може би беше шест и половина? — Тя се усмихна. — Снощи сигурно сте си помислили, че чувате битката при Армагедон по телефона.

— Преподавам на първи курс в колежа — отвърна Джийн. — Понякога имам чувството, че моите студенти са по-малки от бебета, а със сигурност са по-шумни.

Сервитьорът наля кафето им. Пеги Кимбал погледна Джийн право в очите и добродушното й поведение се стопи.

— Аз ви помня, Джийн — рече тя. — Доктор Конърс уреждаше осиновявания за много млади момичета във вашето положение, докато работех при него. Беше ми мъчно за вас, защото бяхте от малкото, които идваха в кабинета сами. Повечето пациентки бяха придружавани от родителите си или от друг възрастен, понякога от бащата на детето, който обикновено бе някое уплашено до смърт момче.

— Както и да е било тогава — каза спокойно Джийн, — сега сме тук, защото аз съм вече разтревожена възрастна жена, която се притеснява за деветнадесетгодишно момиче, моя дъщеря, и която може би се нуждае от помощ.

Сам Дийган беше взел оригиналните факсове, но бе направил копия, както и на ДНК тестовете, които доказваха, че космите от четката са на Лили. Тя извади документите от чантата си и ги показа на Кимбал.

— Пеги, представете си, че това е вашата дъщеря. Няма ли да сте разтревожена? Няма ли да приемете това като заплаха? — Тя я погледна в очите.

— Да, сигурно.

— Пеги, знаете ли кой осинови Лили?

— Не. Не знам. Кълна ви се.

— Все пак някой адвокат трябва да е оформил документите. Не знаете ли името на адвокат или на правна кантора, от чиито услуги се е ползвал доктор Конърс?

Пеги Кимбал се поколеба и забави отговора си.

— Съмнявам се, че във вашия случай имаше намесен адвокат.

„Има нещо, което тя се страхува да ми каже“ — помисли си изведнъж Джийн с непоколебима увереност.

— Пеги, доктор Конърс е излетял за Чикаго няколко дни преди аз да родя. Помогна ми при раждането и взе Лили от мен часове след като се роди. Знаете ли дали е регистрирал раждането й в Чикаго, или го е направил, след като се е върнал тук?

Кимбал се загледа в чашата с кафе, която държеше в ръцете си, след което вдигна очи към Джийн.

— Не знам със сигурност за този случай, но обикновено доктор Конърс регистрираше роденото бебе директно на осиновителите, сякаш жената е рождената му майка.

— Но това е незаконно! — извика Джийн. — Той не е имал право да го прави.

— Знам, че е така, но доктор Конърс имаше приятел, който знаеше, че е осиновен, и прекарваше живота си в опити да открие истинските си родители. Това се превърна във фикс идея за него, въпреки че бе обичан от осиновителите си и те го приемаха като свое собствено дете. Доктор Конърс бе убеден, че не е трябвало да му казват, че е осиновен. Според него това е било грешка.

— Излиза, че може да няма оригинално свидетелство за раждане и че никакъв адвокат не е замесен. Значи Лили може би смята, че хората, които са я осиновили, са истинските й родители.

— Възможно е, особено като се има предвид, че доктор Конърс летя до Чикаго, за да изроди бебето. Той изпрати няколко момичета до тази клиника. Това сигурно означава, че по някакъв начин е успявал да заобиколи регистрирането на раждането и издаването на свидетелство с името на истинската майка. Джийн, има още нещо, което трябва да осъзнаеш. Не е задължително раждането на Лили да е регистрирано тук или в Чикаго. То може да бъде записано като раждане в домашна обстановка в Кънектикът или Ню Джърси, например. Доктор Конърс беше добре известен в околностите с уреждането на частни осиновявания.

Тя посегна през масата и хвана ръката на Джийн.

— Тогава ти говори с мен, спомням си. Каза, че искаш бебето ти да е щастливо и да бъде обичано. И че се надяваш, че то ще бъде отгледано от баща и майка, които са луди един за друг, обичат се и смятат, че слънцето е изгряло специално за детето им. Сигурна съм, че каза същото и на доктор Конърс. Може би той си е мислил, че ще изпълни най-добре желанията ти, като изключи всякаква възможност Лили да научи тайната, да те открие или да пожелае да го направи.

На Джийн се стори сякаш огромна метална врата се блъсна и затвори точно пред лицето й.

— С изключение на сегашния случай. Аз трябва да я намеря — рече бавно тя, а думите засядаха в гърлото й. — Трябва. Пеги, ти каза, че доктор Конърс не е правил всички осиновявания по този начин.

— Така е.

— Тогава за другите е използвал услугите на някой адвокат, нали?

— Разбира се. Казва се Крейг Майкълсън. Все още практикува, въпреки че преди години се премести в Хайланд Фолс. Знаеш го къде е, сигурна съм.

Хайланд Фолс бе най-близкото до Уест Пойнт градче.

— Да, знам го — отвърна тя.

Пеги отпи последната глътка кафе.

— Ще тръгвам. След половин час трябва да съм в болницата. Щеше ми се да можех да ти помогна повече, Джийн.

— Може би ще можеш — отвърна Джейн. — Фактът, че някой е открил съществуването на Лили, остава. И може би това е станало, докато съм била бременна. Има ли някой, който е работил в кабинета на доктор Конърс и е имал достъп до медицинските картони?

— Не — отвърна убедено Пеги. — Той държеше тези папки под ключ.

Сервитьорът им представи сметката, Джийн я разписа и двете жени прекосиха фоайето.

Джак Емерсън седеше близо до рецепцията, а в скута му лежеше вестник. Той кимна на Джийн, когато тя мина покрай него, за да изпрати до вратата Пеги, след което, когато се върна на път към асансьора, я спря.

— Някакви новини от Лора?

— Не. — Беше изненадана защо все още е в хотела. След разменените снощи грозни реплики едва ли гореше от желание да се срещне с Роби Брент. Тогава той проговори и тя си помисли, че вероятно е прочел мислите й.

— Искам да се извиня за снощната ни разправия с Роби. Надявам се, разбираш, че онова, което каза, беше гнусна инсинуация. Не съм молил Лора за тази снимка. Писах й, за да я поканя с молба да бъде една от удостоените почетни гости на срещата и тя ми изпрати снимката заедно със съгласието си. Сигурно е изпратила хиляди такива на хиляди хора и на всички е написала: с целувки, прегръдки и любов.

Наблюдаваше ли я Джак Емерсън, опитвайки се да разбере дали приема това обяснение за присъствието на снимката в неговия офис? — зачуди се Джийн. Не можеше да е съвсем сигурна.

— Вероятно си прав — отвърна разсеяно. — Моля да ме извиниш, но бързам. — Сетне спря и любопитството й надделя.

Изглеждаш така, сякаш очакваш някого.

— Горди, искам да кажа Гордън, в края на краищата ме помоли да го разведа наоколо, за да потърси подходяща собственост. Не харесал нищо от имотите, които му предложили вчера от кънтри клуба. Аз имам правата над няколко прекрасни местенца, идеални за централен офис.

— Е, желая ви късмет. А, ето го и асансьора. Довиждане, Джак.

Тя бързо се отдалечи и изчака хората да слязат от асансьора. Последен излезе Гордън Амори.

— Чула ли си нещо за Лора? — попита той.

— Не.

— Дръж ме в течение.

Джийн влезе в асансьора и натисна копчето за своя етаж. Крейг Майкълсън, значи. Щеше да му се обади веднага.

След като излезе от хотела, Пеги Кимбал се качи в колата си и затегна колана. Опита се да се сети кой беше мъжът, който кимна на Джийн Шеридан във фоайето на хотела. Ами да, разбира се, това беше Джак Емерсън! Същият, който купи собствеността, след като сградата на клиниката изгоря до основи преди десет години.

Пеги пъхна ключа в стартера и го завъртя. Хм, Джак Емерсън, помисли си презрително тя. На времето имаше подозрения, че може би е свързан с пожара. Не само че искаше този имот, но и познаваше сградата като петте пръста на ръката си. Докато учеше в гимназията, изкарваше парите си, като работеше по няколко вечери в седмицата като чистач. Дали не е бил на работа, когато Джийн се е виждала с доктор Конърс? — запита се Пеги. Докторът винаги приемаше момичета като нея вечер, така че да не се срещнат с другите пациенти. Емерсън може би е видял Джийн и е събрал две и две.

Тя направи маневра, за да излезе от паркинга. Джийн искаше да знае кой бе работил в сградата. Вероятно си заслужаваше да й каже за Джак Емерсън, макар да се съмняваше той или някой друг от чистачите да е имал достъп до заключените папки.

52

Проучването на телефонните разговори, за което Сам Дийган изиска заповед и което трябваше да покаже откъде Лора се е обадила на Джийн, даде същия резултат, както и при първото й обаждане преди ден. Второто обаждане бе направено със същия тип мобилен телефон — от онези, с които можеш да говориш 100 минути и не се изисква име на абоната.

В единадесет и половина във вторник сутринта Сам беше в кабинета на областния прокурор, за да му съобщи последните разкрития.

— Не е същият, който е използвала в неделя вечерта — докладва той на Рич Стивънс. — Този е бил купен в Ориндж Каунти. Там има 845 централи. Еди Заро проверява местата в Корнуол, където се продават подобни телефони. Разбира се, той е изключен, също както онзи, който е използвала, за да се обади на рецепцията в „Глен-Ридж“ в неделя.

Прокурорът завъртя молива в ръцете си.

— Джийн Шеридан не е напълно сигурна, че е говорила с Лора Уилкокс.

— Така е, сър.

— А сестрата, как й беше името?… Пеги Кимбал. Тя е казала, че доктор Конърс може да е уредил незаконно осиновяване на бебето, така ли?

— Така мисли госпожа Кимбал.

— Ти научи ли нещо от свещеника на „Свети Томас“ за кръщенетата?

— Никакъв резултат. Откриха хората, чиито бебета момиченца са били кръстени в тримесечния период, който ни интересува, но няма нито един случай, в който детето да е било осиновено. Монсеньор Дилан е умен мъж. Обади се на някои от по-възрастните енориаши, които живеят тук повече от двадесет години. Те познават семейства, които са си осиновили деца, но нито едно от тях няма момиче на деветнадесет и половина години.

— Монсеньор Дилан все още ли работи върху това?

Сам прокара пръсти през косата си и си спомни как Кейт му се караше, че така предизвиква отслабване на корените. След това мислите от жена му прескочиха към Алис Съмърс и той реши, че това сигурно е знак за умора. Струваше му се, че двата дни, през които не беше я виждал, му изглеждат като две дълги седмици. Но причината бе, че след ранната съботна сутрин, когато обявиха, че Хелън Уилан е изчезнала, събитията се завъртяха с бясна скорост и излязоха извън контрол.

— Питам те дали монсеньор Дилан все още търси в архивите, Сам? — повтори Стивънс.

— Извинявай, Рич. Разсеях се за минута. Отговорът е да. Той също така се обади и в няколко съседни енории и ги помоли дискретно да проверят техните архиви. Ако решат, че са открили нещо, монсеньор Дилан ще ни извести и ще можем да изискаме по законен път документацията.

— Намерила ли е Джийн Шеридан Крейг Майкълсън, адвоката, който е уреждал някои от осиновяванията на доктор Конърс?

— Има среща с него в два.

— Каква ще бъде следващата ти стъпка, Сам?

Бяха прекъснати от звъна на мобилния телефон на Сам. Той го извади от джоба си, погледна изписания номер и умората се изпари от лицето му.

— Еди Заро е — рече на Стивънс и включи телефона. — Е, какво откри, Еди?

Докато прокурорът го наблюдаваше, Сам една не отвори уста от изненада.

— Сигурно се шегуваш. Господи, нямам думи! Защо не се сетих за това по-рано! Ах, тази хитра невестулка! Добре. Ще се видим в „Глен-Ридж“. Да се надяваме, че не е решил да си тръгне днес.

Сам затвори телефона и погледна шефа си.

— Телефон със сто минути за разговори е бил закупен от малък магазин на Мейн Стрийт в Корнуол снощи, пет минути преди седем. Продавачът си спомня съвсем ясно мъжа, който го е купил, защото го е виждал по телевизията. Роби Брент.

— Комикът? Мислиш ли, че той и Лора Уилкокс са заедно?

— Не, сър. Не мисля. Продавачът е гледал след него, когато е излязъл от магазина. Той спрял на тротоара и се обадил по телефона. Според продавача времето съвпада точно с времето, по което Джийн Шеридан се е чула с Лора Уилкокс.

— И ти смяташ, че…

Сам го прекъсна.

— Роби Брент е известен като комедиен актьор, но всъщност е прекрасен имитатор. Подозирам, че е имитирал гласа на Лора. Тръгвам към „Глен-Ридж“. Смятам да го намеря и да го принудя да ми обясни защо го е направил.

— Действай — рече Стивънс. — Дано да ти даде задоволително обяснение, защото в противен случай ще го подведа под отговорност за възпрепятстване на полицейско разследване.

53

Колко време беше минало? Лора имаше чувството, че се люшка, влизайки и излизайки от нещо, което бе повече от сън. От колко време Бухала беше тук? Не беше съвсем сигурна. Миналата нощ, по времето когато обикновено идваше, се случи нещо. Тя чу странни звуци на стълбите, стъпки, топуркане, сетне един глас. Глас, който познаваше добре.

— Недей! Не! — извика гласът и произнесе името, което й бе забранено дори да прошепне.

Човекът, който извика, беше Роби Брент и беше изплашен. Лора бе сигурна в това.

Дали Бухала бе наранил Роби? Може би го беше убил?

„Така мисля“ — реши Лора, докато се стараеше да потъне отново в света, където не трябваше да помни, че Бухала може да се върне и този път да вземе възглавницата, да я притисне към лицето й и да натиска, да натиска… докато…

Какво се бе случило с Роби? Известно време след като чу гласа му миналата нощ, Бухала влезе при нея и й даде да яде. Беше ядосан. Толкова ядосан, че целият трепереше, когато й каза, че Роби Брент я е имитирал.

— А аз трябваше да седя на масата и да се чудя дали случайно не си успяла по някакъв начин да стигнеш до телефона. Но след това здравият разум ми подсказа, че ако наистина си успяла, щеше да се обадиш в полицията, а не на Джийн, за да й кажеш, че си добре. Заподозрях Брент, но тогава се появи онова репортерче, дето си пъха носа навсякъде, и си помислих, че той също може да е скроил някой номер. Роби беше толкова глупав, Лора, толкова глупав! Проследи ме дотук. Оставих вратата отворена и той влезе вътре. О, Лора, той беше невъобразимо глупав. Беше.

Сънуваше ли всичко това? — мислеше си Лора през мъглата.

Чу щракане. Дали беше вратата? Тя стисна клепачите си, докато паниката превзе ума и тялото й и прогони всички мисли.

— Събуди се, Лора! Вдигни глава, за да покажеш, че се радваш да ме видиш. Трябва да говоря с теб. Искам да съм сигурен, че разбираш какво казвам. — Гласът на Бухала бе леко приповдигнат. — Роби ме заподозря и се опита да ми постави капан. Не се досещам как може да съм се издал, но вече се погрижих за него. Сега Джийн ще се приближи прекалено близо до истината, но знам какво да направя, за да я заблудя и след това да я хвана. Ти искаш да ми помогнеш, нали? Нали? — повтори той по-високо и заплашително.

— Да — прошепна Лора, като се постара гласът й да се чуе през лепенката на устата.

Бухала сякаш се успокои.

— Лора, знам, че си гладна. Донесох ти нещо за ядене. Но първо трябва да ти кажа за дъщерята на Джийн и да ти обясня защо си изпращала заплашителните бележки за нея. Спомняш си, че си изпращала тези бележки, нали, Лора?

Джийн? Дъщерята на Джийн? Тя го загледа втренчено. Какво говореше той?

Бухала включи малкото фенерче и го остави на масичката до леглото, така че да я осветява. Светлината минаваше покрай шията й и пронизваше мрака зад нея. Като го погледна, видя, че я гледа отгоре, този път втренчено.

Сетне вдигна ръцете си.

— Спомням си — произнесе тя, опитвайки се да произнесе думите разбираемо.

Ръцете му бавно се спуснаха надолу. Лора затвори очи, обезсилена от напрежение и облекчение. Това можеше да бъде краят й. Не бе отговорила достатъчно бързо на въпроса му.

— Лора — прошепна той. — Ти все още не разбираш. Аз съм хищна птица. Когато ме ядосат, знам само един начин, по който да се успокоя. Не ме изкушавай с твоето упорство. Сега ми кажи какво ще направим.

Гърлото й бе пресъхнало. Парцалът натискаше езика й. Във вкочанените й ръце и крака пулсирането се засили, тъй като всеки мускул се напълни със страх. Тя затвори очи и се помъчи да се концентрира.

— Джийн… дъщеря й… аз изпращах бележките.

След като отвори очи, светлината бе угасена. Той повече не стоеше надвесен над нея. Лора чу как вратата щракна. Беше си отишъл.

Някъде отблизо в тъмнината до ноздрите й достигна ароматът на кафето, което бе забравил дай даде.

54

Офисът на адвокат Крейг Майкълсън бе на Олд Стейт Роуд, само на няколко преки след мотела, в който Джийн и кадет Карол Рийд Торнтън бяха прекарали своите единствени няколко нощи заедно. Когато мина покрай него, тя забави скоростта и преглътна сълзите.

Споменът за Рийд бе така силен и ярък в паметта й, която пазеше образа му и времето, прекарано с него, съвсем ясни.

Имаше чувството, че ако влезе в стая 108, той ще бъде там и ще я чака. Рийд със светлорусата си коса, сини очи и силни ръце, които я прегръщаха и я караха да се изпълва с щастие, каквото за своите осемнадесет години не бе изпитвала и не знаеше, че е възможно да съществува.

— Мечтая си за Джийни…

Дълго време след смъртта му тя се събуждаше от музиката на тази песен, която звънеше в главата й. Бяха толкова влюбени, помисли си. Той беше принцът, а тя — Пепеляшка. Беше добър, умен и много по-зрял за своите двадесет и две години. Харесваше му военния живот. Окуражаваше я да стане писателка. Шегуваше се, че някой ден той ще бъде генерал, а тя ще напише биографията му. Когато му каза, че е бременна, се притесни, защото знаеше каква ще бъде реакцията на баща му към подобен ранен брак. Но след това я успокои:

— Просто ще изместим датата на плановете си по-напред, Джийни. Това е всичко. Ранните бракове не са нещо ново в моето семейство. Дядо ми се е оженил в деня, в който е завършил Уест Пойнт, а баба ми е била на деветнадесет.

— Но ти ми разказа, че са се познавали от бебета — беше му подчертала тя. — Това е доста по-различно. Те ще гледат на мен като на някоя хитра измамница, която е забременяла, за да те накара да се ожениш за нея.

Рийд бе запушил устата й с ръка.

— Не искам да слушам подобни приказки. След като те опознаят, родителите ми ще те обикнат. А ти по-добре да ме представиш на своите час по-скоро.

Искаше да бъде вече студентка в „Брин Моур“, когато се срещне с родителите му. Тогава майка й и баща й щяха да са разделени. Родителите му сигурно щяха да ги харесат, ако ги срещнеха поотделно, и нямаше да разберат за проблемите им.

Ако Рийд беше останал жив.

Или пък, ако му е било писано да умре млад, защо това не се случи след сключването на брака. Тогава щеше да задържи Лили. Рийд беше единственото дете в семейството и родителите му може би щяха да се сърдят за женитбата им, но щяха да се радват и да се вълнуват, че ще имат внучка.

„Всички загубихме“ — помисли си с болка Джийн, като натисна газта и профуча покрай мотела.

Офисът на Крейг Майкълсън заемаше цял етаж в сграда, която не съществуваше, когато тя и Рийд се срещаха. Приемната му бе силно впечатляваща. Стените бяха облицовани с дървена ламперия, а широките кресла бяха разположени върху килим със старинна шарка. Джийн реши, че на външен вид фирмата на Майкълсън изглежда просперираща и преуспяла и вдъхваше доверие.

Не бе съвсем сигурна какво трябва да очаква. По пътя си от Корнуол към Хайланд Фолс бе стигнала до заключението, че ако Майкълсън е част от системата на доктор Конърс за нелегални осиновявания и незаконно регистрирани раждания, той сигурно е шарлатанин и ще бъде войнствено и отбранително настроен.

След като почака десетина минути, Крейг Майкълсън излезе в приемната и лично я въведе в кабинета си. Беше висок мъж, наскоро прехвърлил шестдесетте, със здраво телосложение и леко отпуснати рамене. Косата му бе гъста и повече тъмносива, отколкото сребриста. Изглеждаше така, сякаш току-що излиза от фризьорския салон. Тъмносивият му костюм беше с отлична кройка, а вратовръзката — на подходящи сиви и сини шарки. Всичко във външния му вид, а също обзавеждането и картините й подсказаха, че пред себе си има консервативен и сдържан мъж.

Джийн осъзна, че това може би е най-лошият сценарий. Ако Крейг Майкълсън не бе замесен в осиновяването на Лили, това посещение щеше да бъде поредната задънена улица в опитите й да я намери.

Тя го погледна право в очите и му разказа за Лили, показа му копията от факсовете и ДНК пробата. Набързо му обясни и произхода си, наблегна повече върху академичните си звания, наградите и почестите, с които бе удостоявана, и факта, че благодарение на книгата, която бе станала бестселър, финансовият й успех е станал публично достояние в медиите.

Майкълсън внимателно я слушаше и не откъсваше очи от нея. Направи го само за да погледне факсовете. Джийн знаеше, че я изучава и преценява, опитвайки се да реши дали онова, което му разказва, е истината или съвършена и добре замислена измама.

— Благодарение на сестрата на доктор Конърс — Пеги Кимбал, научих, че някои от осиновяванията, които докторът е уредил, са били нелегални — рече тя. — Онова, което искам да знам и което ви моля да ми кажете, е: Вие ли осъществихте осиновяването на моето дете и знаете ли кой е осиновил Лили?

— Доктор Шеридан, позволете ми да започна с това, че никога не съм участвал в осиновяване, което не е било извършено според закона и при стриктното му спазване. Ако доктор Конърс понякога го е заобикалял, то той го е правил без моето знание или участие.

— Тогава, ако вие сте уредили осиновяването на моето бебе, ще ми кажете ли дали е била регистрирана с моето име като майка и името на Рийд Торнтън като баща?

— Казвам ви, че всяко осиновяване, подготвено от мен, е било легално и законно.

Годините, прекарани в преподаване и контакт със студенти, много малка част от които бяха вещи в отричането на истината или в твърденето на полуистини, бяха научили Джийн безпогрешно да открива, когато някой крие нещо. Беше сигурна, че в момента се сблъсква с точно такъв случай.

— Господин Майкълсън, едно деветнадесетгодишно момиче може би е в опасност. Ако вие сте подготвили документи те за осиновяването, значи знаете кои са сегашните й родите ли. Може би се опитвате да я защитите, отказвайки да признаете, че я познавате. Всъщност, според мен, трябва да съобщите името й и сте морално задължен да я предпазите.

Това беше грешка. Не трябваше да го казва. Очите на Крейг Майкълсън зад очилата със сребърни рамки станаха ледени.

— Доктор Шеридан, вие настояхте да ви приема днес. Дойдохте тук с една история, за която имам само вашата честна дума. Без каквито и да е доказателства предположихте, че може да съм нарушил закона в миналото, а сега настоявате да го наруша, за да ви помогна. Има легални начини, по които се отварят архивите за раждане и осиновяване. Трябва да отидете при областния прокурор. Вярвам, че той ще издаде заповед до съда да се отворят тези архиви. Мога да ви уверя, че това е единственият начин. Както сама отбелязахте, възможно е, когато сте била бременна, някой да ви е видял в кабинета на доктор Конърс и по някакъв начин да е прочел досието ви. Също така, пак вие го казахте, всичко може да е за пари. Честно казано, смятам, че сте права. Някой знае за дъщеря ви и подозира, че ще платите скъпо за това знание.

Той се изправи.

Джийн остана седнала още един миг.

— Господин Майкълсън, имам добре развити инстинкти. Моята интуиция ми подсказва, че вие сте уредили осиновяването на дъщеря ми и че вероятно то е законно. Друг силен инстинкт ми казва, че който и да ми е изпратил факсовете, е достатъчно близо до Лили, щом е взел четката й за коса. Този човек е опасен. Ще отида в съда и ще се опитам да получа разрешение за отваряне на архивите. Обаче фактът, че в този интервал от време нещо може да се случи с детето ми, защото вие не искате да ми помогнете сега, остава. Ако това стане и аз го разбера, не смятам, че ще бъда отговорна за онова, което ще ви направя.

Джийн не можеше да контролира сълзите, които бликаха от очите й. Тя се обърна и побягна, без да обръща внимание на чиновничките и хората в приемната, които я гледаха с удивление. Когато стигна до колата си, отвори вратата, влезе вътре и захлупи лицето си с ръце.

Тогава почувства смъртоносен хлад. И съвсем ясно чу, сякаш Лора седеше до нея в колата. Чу гласа й, който я молеше: „Джийн, помогни ми! Моля те, Джийн, помогни ми!“

55

С лице, изразяващо загриженост, Крейг Майкълсън наблюдаваше от предния прозорец на кабинета как Джийн Шеридан тича към колата си. „Тя е отчаяна — помисли си. — И нещо ми подсказва, че е искрена. Това не е реакцията на жена, която е обсебена от мисълта да открие детето си, и затова е изфабрикувала някаква налудничава история. Трябва ли да предупредя Чарлз и Гано? Ако нещо се случи на Мередит, това ще ги довърши.“

Можеше и да не разкрие пред тях самоличността на Джийн Шеридан, но трябваше да уведоми Чарлз за съществуващата потенциална заплаха към осиновената му дъщеря. Той щеше да реши какво да каже на Мередит и как да я защити. Ако историята с четката за коса беше вярна, може би тя щеше дп се сети къде е била, когато четката й е изчезнала. Това би могло да ги насочи към подателя на факсовете.

Джийн Шеридан каза, че ако нещо се случи с дъщеря й, нещо, което той би могъл да предотврати, няма да отговаря за онова, което ще направи, спомни си той. Чарлз и Гано сигурно също нямаше да му простят.

След като взе решение, Крейг Майкълсън отиде до бюрото си и вдигна телефона. Нямаше нужда да търси номера в бележника си. Какво невероятно съвпадение, помисли си, докато го набираше. Джийн Шеридан живееше недалеч от Чарлз и Гано. Тя бе в Александрия, те — в Чеви Чейс.

От другата страна вдигнаха при първото позвъняване.

— Офисът на генерал Бъкли — отговори звънък глас.

— Обажда се Крейг Майкълсън. Аз съм близък приятел на генерал Бъкли. Трябва да говоря с него по много важна работа. Той там ли е?

— Съжалявам, сър. Генералът е извън страната по работи. Аз мога ли да ви помогна?

— Не. Ще се чуете ли с генерала?

— Да, сър. Кабинетът му поддържа постоянна връзка с него.

— Тогава му предайте да ми се обади веднага щом има възможност. — Крейг повтори името си по букви и даде номерата на мобилния си телефон и на този в офиса. Поколеба се, след което реши да не казва, че става дума за Мередит. Беше сигурен, че Чарлз ще се обади при първа възможност.

И освен това, помисли си Крейг, докато затваряше телефона, в Уест Пойнт Мередит беше по-добре защитена от където и да е другаде.

След което през главата му мина една неканена мисъл. А тя бе, че Уест Пойнт не беше спасил, нито предотвратил смъртта на истинския баща на Мередит — кадет Карол Рийд Торнтън младши.

56

Първият човек, когото Картър Стюарт видя, когато влезе в три и половина в „Глен-Ридж“ беше Джейк Перкинс, който, както обикновено, се бе разположил с изпружени крака на един стол във фоайето. Това момче нямаше ли си къща, та висеше постоянно тук? — зачуди се Стюарт, докато вървеше към телефона на рецепцията, за да се обади в стаята на Роби Брент.

Никой не му отговори.

— Роби! Мисля, че се уговорихме да се видим в три и половина — сърдито изстреля думите Стюарт след предложението да остави гласово съобщение. — Ще бъда в бара още петнадесет минути.

След това затвори и забеляза, че детектив Сам Дийган седи и офиса зад рецепцията. Очите им се срещнаха. Дийган стана, очевидно с намерението да говори с него. Имаше нещо мъчително в начина, по който тръгна насреща му, което подсказа на Стюарт, че това няма да бъде просто случаен разговор за размяна на любезности.

Двамата стояха от двете страни на бюрото.

— Господин Стюарт — започна Сам. — Радвам се да ви видя.

Оставих съобщение за вас в хотела ви и се надявах да ми се обадите.

— Работих с моя режисьор върху сценария на новата ми пиеса — отговори Стюарт. Тонът му беше хладен и рязък.

— Видях, че се обаждате по телефона. Среща ли имате?

Стюарт се хвана, че не желае да отговори на въпроса на Дийган. Не ти влиза в работата, беше на езика му, но нещо в отношението на детектива накара думите замрат на устните му.

— Имам среща с Роби Брент в три и половина. Преди да ме попитате защо, което очевидно ще бъде следващия ви въпрос, позволете да задоволя любопитството ви. Брент се е съгласил да играе главната роля в някаква нова ситуационна комедия. Прегледал е сценариите за първите няколко епизода и ми каза, че не струват. Те действително са доста плоски. Затова ме помоли да им хвърля едно око и да му кажа професионалното си мнение. В смисъл, дали могат да бъдат използвани или не.

— Господин Стюарт, сравняват ви с Тенеси Уилямс и Едуард Олби като драматург — каза остро Сам. — Аз съм най-обикновено воденичарско муле в тази област, с една дума, пълен литературен профан, но моето скромно мнение е, че повечето от тези ситуационни комедии са обида за интелигентността. Изненадан съм, че се интересувате от подобни глупости.

— Нямах избор. — Гласът на Стюарт беше повече от леден. — След вечерята ни снощи Роби Брент ме помоли да прегледам сценариите. Предложи да ги донесе в моя хотел, но както можете да предположите, това щеше да означава или да го търпя в апартамента си, докато преглеждам материала, кос то едва ли щях да издържа, или да го изгоня. Беше много по-лесно да мина оттук на път за къщата на режисьора. И въпреки че не пиша ситуационни комедии, аз съм много добър читател и бих могъл да преценя каквато и да е литературна форма. Знаете ли дали Роби ще се появи скоро?

— Нямам представа за плановете му — отговори Сам. Дойдох тук, за да говоря с него. Също като вас. Не получих отговор, когато му се обадих, след което разбрах, че никой не го е виждал през целия ден. Така че изпратих камериерката в стаята му. Оказа се, че снощи не е спал в леглото си. Изглежда господин Брент също е изчезнал.

Сам не беше сигурен дали трябва да разкрие толкова много информация пред Картър Стюарт, но инстинктът му подсказа да го направи и да наблюдава реакцията му. Оказа се, че е по-изумен, отколкото бе очаквал.

— Изчезнал! Стига де, господин Дийган! Не мислите ли, че тази пиеса се играе от доста време и вече се е поизтъркала? Нека да ви обясня: в предстоящия комедиен сериал има роля за сексапилна блондинка, не много различна от изчезналата Лора Уилкокс. Онзи ден в Уест Пойнт, по време на обяда, Брент каза на Лора, че според него тя е много подходяща за тази роля. Започвам да мисля, че целия този цирк около изчезването й не е нищо повече от трик за привличане вниманието на публиката. А сега, ако ме извините, нямам намерение да си губя повече времето и да чакам Роби, който сигурно се забавлява някъде с Лора. Не обичам да ме правят на тъпак.

Не ми харесва това момче, помисли си Сам, докато наблюдаваше как Картър Стюарт се отдалечава. Беше облечен с нещо като парцалив, тъмносив пуловер, маратонките му бяха мръсни и приличаше на скитник с това облекло, но дрехите му сигурно струваха цяло състояние.

Като оставим личните чувства настрана, той не си ли пъха носа почти във всичко, което става? — запита се Сам.

През трите часа, през които беше седял в офиса, бе мислил задълбочено. И колкото повече мислеше, толкова повече се ядосваше.

Вече беше установено, че Брент се е обадил, имитирайки Лора. Той си бе купил телефон, същия като оня, по който някой се бе обадил на Джийн. Продавачът го бе видял да набира по времето, когато Джийн смяташе, че говори с Лора. Сам започваше да си мисли, че Стюарт е прав. Може би всичко това бе, с цел да се вдигне шум, да се добие популярност. В такъв случай защо си губеше времето тук, когато убиецът, който отвлече невинна жена в колата си и я прободе до смърт, бе на свобода?

Когато пристигна в „Глен-Ридж“, Еди Заро беше вече тук, но Сам го изпрати в офиса, защото нямаше нужда и двамата да висят в хотела и да чакат Брент. Сега се поколеба, но все пак реши да го извика, за да го смени, а той да се прибере вкъщи. Трябваше му един здрав нощен сън. Толкова бе изморен, че не можеше да мисли правилно.

Отвори телефона си, за да се обади в офиса, и почувства, че Еми Саш, дежурната на рецепцията, го дърпа за ръкава.

— Господин Дийган — започна тя, а гласът й приличаше повече на шепот. — Тук сте от обяд и знам, че не сте сложил нито залък в устата си. Може ли да ви предложа кафе и сандвич?

— Много мило, но скоро ще си тръгна — поблагодари й Сам. Докато го казваше, се запита колко близо е била тя по време на разговора му със Стюарт. Тази жена очевидно не вдигаше никакъв шум, когато вървеше, и много малко, когато отваряше устата си. И защо ли бе толкова сигурен, че има остър слух? Сам се усмихна язвително, когато я видя да се споглежда с Джейк Перкинс. Беше готов да се обзаложи, че в мига, в който си тръгне, тя ще разкаже на Перкинс, че Брент е изчезнал и че Стюарт смята всичко това за рекламен трик.

Сам се върна в офиса на хотела. Оттук имаше отличен изглед към входа. След няколко минути видя Гордън Амори да влиза, затова избърза да го пресрещне, преди да се е качил на асансьора.

Амори не беше в настроение да говори за Роби Брент.

— Не съм го виждал от онази просташка кавга миналата нощ — рече той. — Всъщност вие самият бяхте свидетел, господин Дийган, и чухте как Роби нападна Джак Емерсън. Мисля, че би трябвало да знаете, че бях навън от десет тази сутрин с Емерсън и оглеждахме недвижими имоти. Той притежава изключителните права за няколко наистина чудесни парцела земя. Показа ми местата, които е предложил на Роби. Трябва да ви кажа, че са на завидни цени и по мое мнение са отлична дългосрочна инвестиция. Което идва да ни подскаже, че каквото и да намеква, казва или прави Роби Брент, то трябва да бъде разглеждано от гледна точка на мотивацията, която лежи под очевидното. Сега, ако ме извините, имам да проведа няколко разговора.

Вратата на асансьора се отвори. Преди Амори да успее да влезе, Сам го спря с думите.

— Една минута! Моля, господин Амори!

С усмивка на примирение, която обаче бе почти презрителна, Гордън се обърна към него.

— Снощи Роби Брент не е спал в хотела. Вярваме, че той е човекът, имитирал гласа на Лора по телефона. Вашият колега, господин Стюарт, има чувството, че Брент и Уилкокс разиграват някаква игра за спечелване на известност и популярност за новите телевизионни сериали на Брент. Какво е вашето мнение?

Гордън Амори повдигна вежди. За миг изглеждаше слисан, сетне по лицето му премина сянка на удивление.

— Номер значи! Трик за популярност! Разбира се, това има смисъл. Ако погледнете на страница шест на „Ню Йорк Поуст“, вече се предполагат един куп неща около изчезването на Лора. Сега изчезва и Роби, а вие ми казвате, че той се е обадил по телефона на Джийн миналата нощ. А ние през цялото време се тревожим за тях. Голям номер!

— Значи мислите, че е възможно всички да си губим времето, като се притесняваме за Лора?

— Au contraire[1], то не е загубено, господин Дийган. Едно положително нещо например е, че предполагаемото изчезване на Лора ми доказа, че в гърдите ми все още бие човешко сърце. Толкова се притесних за нея, че бях готов да й предложа роля в моя нов сериал. Обзалагам се, че сте прав. Скъпото ни момиче е набелязало друга риба за тигана и смята да я улови много успешно. А сега наистина трябва да вървя.

— Предполагам, че скоро ще си заминете оттук.

— Не, все още търся имот. Но сигурно няма да ви виждам повече тук, след като сега вече ще се посветите на разследването на истински престъпления. Довиждане.

Сам гледаше след Амори, докато вратата на асансьора се затвори. Още един, който се мисли за голям умник и страхотен детектив, помисли си той. Добре, ще чакаме и ще видим. Чувстваше, че нервите му се опъват до скъсване, докато пресичаше фоайето. Независимо дали изчезването на Лора беше рекламен трик, фактът, че пет жени от масата за обяд бяха мъртви, си оставаше.

Надяваше се, че Джийн ще се върне в хотела, преди да си е тръгнал, така че бе доволен да я види, застанала на рецепцията. Забърза към нея. Изгаряше от нетърпение да разбере как е минала срещата й с адвоката.

Тя питаше дали има съобщения. Непрекъснато се страхува да не получи друг факс, свързан с Лили, помисли си Сам. Кой можеше да я обвинява? Той постави ръка върху рамото й. Когато се обърна към него, видя, че е плакала.

— Да ти купя ли едно кафе? — предложи Сам.

— Чаша чай би било по-добре.

— Госпожо Саш, когато дойде господин Заро, моля да му предадете, че съм в кафенето — поръча Сам на жената.

Изчака, докато сервират чая на Джийн и неговото кафе, преди отново да заговори. Стори му се, че тя все още се опитва да събере силите си. Накрая каза:

— Предполагам, че срещата с адвокат Крейг Майкълсън не е минала добре.

— И да, и не — отговори замислено Джейн. — Сам, готова съм да заложа живота си, че този човек е оформил осиновяването и знае къде е Лили. Бях доста груба с него. На практика го заплаших. На връщане спрях край пътя и му се обадих, за да се извиня. Също така подчертах, че тя може би ще си спомни къде е загубила четката си и това би ни насочило директно към човека, който я заплашва.

— Какво ти отговори Майкълсън?

— Това беше странното. Каза, че вече се е сетил. Сам, кълна ти се, той знае къде е Лили, или поне как да я намери. Каза ми, като използва думите „настоявам най-сериозно“, да поискам чрез теб или чрез областния прокурор съдията незабавно да отвори архивите и да предупреди родителите й за ситуацията.

— Тогава бих казал, че е приел заплахата ти съвсем сериозно.

Джийн кимна в знак на съгласие.

— Нямах това чувство, докато бях в кабинета му, но може би моето избухване — кълна се, бях на ръба да хвърля нещо по него, го е убедило. Отношението му се бе обърнало на сто и осемдесет градуса за двадесетте минути, които минаха след срещата ни. — Тя вдигна поглед. — О, я виж кой идва. Марк!

Марк Флайшман вървеше към тяхната маса.

— Казах му за Лили — предупреди бързо Джийн. — Така че спокойно можеш да говориш пред него.

— Нима? Защо? — Сам беше изненадан.

— Той е психиатър. Мислех, че може да има някаква идея дали факсовете представляват истинска заплаха или не.

Докато Марк вървеше към тях, Сам видя, че усмивката на Джийн изразява искрено задоволство. Внимавай, Джийни, искаше да я предупреди. Според него това момче носеше тежък товар на гърба си. У него имаше напрежение, което кипеше под повърхността, и само ченге като Сам би могло да го забележи.

Сам също така не пропусна да отбележи и начина, по който Флайшман покри ръката на Джийн със своята, когато тя го покани да седне при тях.

— Не ви прекъсвам, надявам се? — попита Марк и го погледна за потвърждение.

— Всъщност се радвам, че сте тук — отвърна Сам. — Тъкмо щях да питам Джийн дали не е видяла или чула Роби Брент днес. Сега ще питам и двама ви.

Джийн поклати глава.

— Аз не съм.

— И аз не съм, за щастие — отговори Флайшман. — Има ли някаква причина, поради която мислите, че може да сме го видели или чули?

— Тъкмо щях да ти кажа, Джийн. Роби Брент трябва да е напуснал хотела снощи след вечерята. Оттогава не се е връщал. Почти сме убедени, че обаждането на Лора до теб е направено по мобилен телефон със заплатени разговори, който Брент е купил, а също така, че гласът, който си чула, е бил неговият. Както знаете, той е първокласен имитатор.

Джийн погледна детектива. На лицето й бе изписано объркване и изненада.

— Но защо?

— На обяда в събота в Уест Пойнт чухте ли Брент да говори с Лора за възможността да й предложи роля в новите телевизионни епизоди?

— Аз чух — потвърди Флайшман. — Но не знаех дали говори сериозно, или се шегува.

— Той каза, че имало една роля, която Лора би могла да играе — допълни Джийн.

— Картър Стюарт и Гордън Амори смятат, че Брент и Лора ни мамят и играят някаква игра. Вие какво мислите? — Очите на Сам се присвиха, докато наблюдаваше Марк Флайшман.

Очите на Марк зад очилата станаха замислени. Той погледна покрай Сам, а сетне право в него.

— Мисля, че е напълно възможно — отговори бавно.

— Аз не съм съгласна — намеси се разпалено Джийн. — Абсолютно не съм съгласна. Лора е в беда — чувствам го, знам го. — Тя се поколеба, но реши да не им казва за усещането, че е чула гласа на Лора да я моли за помощ. — Моля те, Сам, не мисли така! Не се отказвай да търсиш Лора. Не знам дали Роби Брент също е изчезнал, но може би се е опитал да ни обърка, като се е престорил, че е тя и че е добре. Но тя не е добре, Сам. Наистина! Знам, че не е добре. Предчувствам го! Усещам го!

— Успокой се, Джийни — рече нежно Марк.

Сам стана.

— Джийн, ще говорим отново утре сутринта. Искам да дойдеш в моя офис, за да обсъдим другия въпрос.

Десет минути по-късно, след като остави Еди Заро да чака, в случай че Роби Брент се появи в хотела, Сам изморено се качи в колата си. Запали мотора и след кратко колебание се обади на Алис Съмърс. Когато тя отговори, бе изненадан за пореден път от сребърните камбанки в гласа й.

— Има ли някакъв шанс да се намери чаша шери за един изтощен детектив? — попита Сам.

Половин час по-късно седеше в дълбокото кожено кресло, краката му почиваха върху табуретката и гледаше огъня в камината на Алис Съмърс. След като изпи последната глътка шери, Сам остави чашата на малката масичка до себе си. Не бяха необходими много усилия да бъде убеден да подремне, докато тя приготви вечерята.

— Трябва да ядеш, Сам — загрижено отбеляза Алис. — След това може да се прибереш и да се наспиш хубаво.

Докато очите му се затваряха, той гледаше сънено оригиналния старинен шкаф близо до камината. Почти беше заспал, когато един предмет върху него привлече вниманието му и натисна спусък в подсъзнанието му, който неочаквано вдигна завесата и му даде очевидния отговор.

[1] Напротив (фр.). — Б.пр. ↑

57

Еми Саш свърши работа в четири часа, малко след като Сам Дийган напусна „Глен-Ридж“. Двамата с Джейк Перкинс си бяха уговорили среща в „Макдоналдс“, който бе на около километър от хотела. Сега, докато ядеше хамбургера си, тя му разказваше за Сам Дийган и за разговора, който бе успяла да подслуша между него и, както тя го нарече, „оня надут и самомнителен драматург Картър Стюарт“.

— Господин Дийган дойде в хотела да търси господин Брент — обясни тя на Джейк. — Еди Заро, другият детектив, го чакаше. И двамата изглеждаха бесни. Когато господин Дийган не успя да намери Брент по телефона, той извика пиколото Пийт и отиде заедно с него в стаята му. Понеже никой не отворил вратата, господин Дийган наредил на Пийт да я отключи. Тогава откриха, че господин Брент не се е връщал миналата нощ.

Между две хапки от хамбургера Джейк си записа нещо в бележника.

— Мислех, че Картър Стюарт напусна хотела след срещата — рече с пълна уста той. — Какво го е накарало да се върне днес следобед? С кого е имал среща?

— Стюарт каза на Дийган, че се е съгласил да прегледа сценариите на Роби Брент за новото телевизионно шоу. След това двамата си говориха за някакъв мобилен телефон. Не можах да чуя добре, защото господин Дийган говореше много тихо. Господин Стюарт също не говори високо, но гласът му е по-силен и аз, слава Богу, имам добър слух. Всъщност хората казват, че баба ми дори на деветдесет години можела да чуе как червей се плъзга в тревата.

— Моята баба пък винаги ме упреква, че мънкам.

— Защото ти наистина мънкаш — засмя се Еми Саш. — Но както и да е. Значи, господин Дийган попита господин Стюарт дали мисли, че това е трик от страна на Лора и Роби Брент. Той изглежда мислеше точно това. Може да съм пропуснала нещо, но доктор Шеридан не получи ли обаждане от Лора Уилкокс снощи?

Неочакваният поток от информация, която го засипа, накара лигите на Джейк да потекат. Цял следобед имаше чувството, че гледа някакъв ням филм. Седеше във фоайето и наблюдаваше какво правят хората, но не смееше да се приближи до рецепцията, нито да се опита да подслуша нечий разговор.

— Да. Доктор Шеридан снощи получи обаждане от Лора Уилкокс. Случайно бях наоколо, когато те говориха за това в малката зала.

— Джейк, не мисля, че съм разбрала всичко точно. Знаеш как е. Чуваш откъслек от фраза, сетне от друга. Не можах да се приближа много до тях, но останах с впечатлението, че всъщност Роби Брент се е обадил снощи и се е преструвал на Лора Уилкокс.

Ръката на Джейк бе във въздуха, здраво стиснала остатъка от хамбургера. Той бавно го постави в чинията. Беше ясно, че мозъкът му усилено щрака и намества онова, което Еми Саш току-що му бе съобщила.

— Роби Брент се е обадил и сега е изчезнал?! И те мислят, че това е някакъв рекламен трик заради новите телевизионни серии?

Огромните очила на Еми се плъзнаха надолу по носа й, когато щастливо закима с глава.

— Звучи като предаванията със скрита камера, нали? — попита тя. — Мислиш ли, че може да са монтирали скрити камери и да снимат в хотела?

— Това е нещо, за което трябва да помисля — съгласи се Джейк. — Ти си много умна жена, Еми. Когато направя собствен вестник, ще ти дам да списваш една рубрика. Нещо друго да си забелязала?

Тя облиза устните си.

— Само едно нещо. Марк Флайшман, знаеш го, готиният пич, който е психиатър…

— Знам го, разбира се. Какво за него?

— Мога да се закълна, че си е паднал по доктор Шеридан. Тази сутрин излезе рано и когато се върна, първото нещо, което направи, бе да й се обади. Подслушах го.

— Не ще и дума — ухили се Джейк.

— Казах му, че е в кафенето. Той ми благодари, но преди да отиде, се поинтересува дали доктор Шеридан е получила факсове днес. Изглеждаше почти разочарован, когато казах, че не е, и дори ме попита сигурна ли съм. Дори и да си е паднал по нея, това не го оправдава. Мисля, че е малко нахално от негова страна да проявява любопитство към личната и кореспонденция. Нали така?

— Точно така.

— Но той е готин. Попитах го просто от учтивост дали е прекарал добре деня. Каза ми, че е ходил да види стари приятели в Уест Пойнт.

58

След като Сам Дийган си тръгна, Джийн Шеридан и Марк Флайшман останаха още около час в кафенето. Той протегна ръка и хвана нейната, докато тя му разказваше за срещата си с Крейг Майкълсън, как се е убедила, че той е оформил осиновяването на Лили, и за устната си заплаха към него, когато бе отказал да проумее, че Лили може наистина да е в опасност.

— Обадих му се да се извиня — обясни Джийн. — Подчертах, че е твърде вероятно Лили да си спомни къде е загубила четката си. Това може да ни даде директно указание и да ни насочи към човека, който я е взел, освен ако осиновителите й не стоят зад цялата работа.

— Напълно реална възможност — съгласи се Марк. — Ти послуша ли съвета на Майкълсън да поискаш от съда отваряне на архивите?

— Абсолютно. Имам среща със Сам Дийган в офиса му утре сутринта.

— Умен ход. Джийн, а какво мислиш за Лора? Нали не смяташ, че е рекламен трик?

— Не. — Тя се поколеба. Беше почти четири и половина и късното следобедно слънце хвърляше наклонени сенки в почти празното кафене. Погледна Марк. Беше облечен с отворена спортна риза и тъмносив пуловер. Беше от мъжете, които винаги запазват младежкото си излъчване, помисли си тя. Особено в очите.

— Кой беше учителят, който те нарече „стара душа“? — попита го тя.

— Господин Хастингс. Защо се сети за това?

— Той каза, че в очите ти прозирала мъдрост.

— Не съм сигурен, че беше комплимент. Накъде биеш, Джийни?

— Ще ти обясня. Моето разбиране за старите души е, че те имат голяма интуиция. Вътрешно око, шесто чувство, както щеш го наречи. Докато шофирах след срещата си с Крейг Майкълсън, бях силно разстроена. Казах ти го вече. Но тогава се случи нещо, Марк. Ако Лора беше в колата до мен, едва ли щях да я чуя по-ясно. Чух гласа й, който казваше: „Джийн, помогни ми! Моля те, Джийн, помогни ми!“

Тя се вгледа внимателно в лицето му.

— Не ми вярваш. Или смяташ, че съм луда — каза с отбранителен тон.

— Не е истина. Ако някой вярва в силата на мозъка да праща и приема послания, това съм аз. Но ако Лора наистина е в опасност, то къде се вписва Роби Брент в картинката?

— Нямам никаква представа. — Джийн вдигна ръце в знак безпомощност, сетне ги свали и се огледа. — По-добре да вървим. Вече подреждат масите за вечеря.

Марк даде знак на сервитьора за сметката.

— Бих желал да те поканя на вечеря, но тази вечер имам уникалната привилегия да споделя хляба си с баща ми.

Джийн му хвърли изпитателен поглед, без да знае какво отговори. Изражението му бе неразгадаемо. Накрая рече:

— Знам, че си се отчуждил от него. Той ли ти се обади?

— Минах днес покрай къщата. Колата му беше там. Импулсивно, съвсем импулсивно отидох и натиснах звънеца.

Имахме дълъг разговор. Не толкова дълъг, че да успеем да изясним всичко, но той ме покани на вечеря. Обещах, че ще ида, но при условие че е готов да отговори на някои въпроси, които имам към него.

— И той се съгласи?

— Да. Да видим дали ще удържи на думата си.

— Надявам се, че каквото имаш да свършиш, ще го свършиш.

— Аз също, Джийни, но не разчитам на това.

Качиха се заедно в асансьора. Марк натисна бутоните за четвъртия и за шестия етаж.

— Надявам се, че имаш по-добър изглед от мен — подхвърли тя. — Прозорецът ми гледа към задния паркинг.

— Значи моят наистина е по-добър. Ако съм си в стаята навреме, мога да се насладя на залеза.

— А аз, ако съм будна, мога да видя кой се връща на разсъмване — рече Джийн, когато асансьорът спря на четвъртия етаж. — До скоро, Марк.

Сигналът за оставено съобщение на телефона в стаята й мигаше. Беше обаждане от Пеги Кимбал и бе само отпреди колко минути.

— Джийн, в момента имам почивка, затова ще бъда кратка. След като си тръгнах, се сетих, че Джак Емерсън работеше като чистач в нашата сграда по времето, когато ти си идвала при доктор Конърс. Казах ти, че докторът винаги носеше ключовете за архивите си в джоба, но сигурно е имал някъде скрити резервни, защото си спомням, че един ден бе забравил да вземе своите и въпреки това отвори чекмеджетата си. Така че Емерсън или някой като него може да е видял твоя медицински картон. Както и да, смятам, че трябва да знаеш това. Желая ти късмет.

Джак Емерсън, помисли си Джийн, като оставяше слушалката. После седна на леглото. Възможно ли бе той да е човекът, който й причиняваше това? Винаги бе живял в този град. Ако хората, които бяха осиновили Лили, все още живееха тук, той може би ги познаваше.

Чу някакъв звук и се обърна навреме, за да види как един плик се плъзга по пода под вратата. Бързо прекоси стаята и отвори вратата.

Пиколото с извинителна усмивка се изправи пред нея.

— Доктор Шеридан, този факс за вас е получен едновременно с цяла камара за друг гост на хотела. Случайно е попаднал сред неговата поща. Той току-що дойде и ни го върна.

— Всичко е наред — отвърна меко Джийн, а страхът качи в гърлото й. Затвори вратата и вдигна плика. Ръцете и трепереха, докато го късаше. Сигурно се отнасяше за Лили, помисли си Джийн.

Точно така беше. Отнасяше се за Лили. И гласеше:

„Джийн, ужасно се срамувам. Винаги съм знаела за Лили и познавам хората, които я осиновиха. Тя е чудесно момиче. Умна е, учи във втори курс в колеж и е много щастлива. Не искам да си мислиш, че я заплашвам. Отчаяно се нуждаех от пари и смятах, че мога да ги получа по този начин. Не се притеснявай за Лили, моля те. Тя е добре. Ще се свърже скоро с теб. Прости ми и кажи на другите, че съм добре. Този рекламен трик беше по идея на Роби Брент. Той ще се опита да го обясни. Иска първо да говори с продуцентите ми, преди да направи изявление в пресата.

Лора“

Краката й омекнаха и тя се строполи върху леглото. След което, плачеща от облекчение и радост, набра мобилния телефон на Сам Дийган.

Звънът на Джийн събуди Сам от сладката дрямка, в която се бе отпуснал, докато Алис Съмърс шеташе в кухнята.

— Друг факс ли, Джийн? Спокойно. Прочети ми го. — Той изслуша текста. — Господи! Не мога да повярвам, че тази жена би ти сторила това.

— С Джийн ли говориш? Добре ли е? — попита Алис, като застана на вратата.

— Да. Лора Уилкокс е пращала факсовете за Лили. Извинява й се и казва, че не е имала намерение да я нарани.

Алис взе телефона от него.

— Джийн, много ли си разстроена? Можеш ли да шофираш? — Изслуша отговора и продължа: — Тогава идвай веднага.

Когато тя пристигна, Алис погледна лицето й и видя светлата радост, която сигурно сама би изпитала преди години, ако Карън някак си бе спасена. Тя обгърна раменете й с ръка.

— О, Джийн, аз непрекъснато се молех!

Джийн отвърна на прегръдката й.

— Знам. Не мога да повярвам, че Лора е могла да постъпи така с мен, но съм сигурна, че никога няма да нарани Лили. И така, значи все пак всичко е било за пари, Сам. Господи, ако Лора е била толкова отчаяна, защо не ми е казала направо? Щях дай помогна. Преди половин час бях готова да се закълна, че Джак Емерсън е човекът, който знае за Лили.

— Джийн, ела! Седни и се успокой. Изпий една чаша шери и ми кажи защо мислиш така. Защо Джак Емерсън да има нещо общо с тази работа?

— Току-що научих нещо, което ме накара да вярвам, че той стои зад заплахите. — Тя послушно свали палтото си, отиде в дневната и седна на стола, който бе най-близо до камината, опитвайки се да запази гласа си спокоен. Разказа им всичко, което чу от Пеги Кимбал.

— Джак е работел в кабинета на доктор Конърс по времето, когато аз бях негова пациентка. Той организира тази среща, за да ни събере тук. В офиса му има снимка на Лора, за която ни каза Роби Брент. Всичко съвпада. Докато не пристигна този факс. О, щях да забравя. Той е дошъл още на обяд, но са сбъркали и са го смесили с пощата на друг човек.

— Трябвало е да го получиш на обяд? — попита отривисто Сам.

— Да. И ако го бях получила, нямаше да отида на срещата с Крейг Майкълсън. Веднага след като го прочетох, се опитах да му се обадя, в случай че планира да се свърже с родителите на Лили. Исках да му кажа да задържи топката, докато не се чуя отново с Лора. Няма нужда да ги тревожим — и тях, и нея.

— Казала ли си на някой друг за факса от Лора?

— Не. Получих го веднага след като се качих в стаята си. Марк и аз поседяхме и поговорихме още около час, след като ти си отиде. О, трябва да се обадя на Марк, преди да е излязъл за вечеря. Ще се зарадва да чуе тази новина. Той разбира, също както и вие двамата, колко безумно се тревожа за Лили.

Несъмнено Джийн е казала на Флайшман за възможността чрез четката за коса да открият мястото, където Лили е загубила тази вещ, и с кого е била, помисли си намусено Сам, докато я наблюдаваше как вади телефона си.

Размени поглед с Алис и видя, че тя мисли същото. Беше ли този факс наистина от Лора, или бе още един странен обрат в кошмара, който течеше?

Тогава може би съществува и друг сценарий, помисли си Сам. Ако Джийн е права и Крейг Майкълсън наистина е уредил осиновяването, възможно е той вече да се е свързал с родителите на Лили и да е обсъдил въпроса за липсващата четка.

Независимо дали този последен факс от Лора е истински, Лили се превръща в заплаха за човека, който ги е пращал. А който и да е той, лесно може да се сети, че четката ще ги доведе право до него.

Не бе готов да приеме, че факсовете са от Лора, мислеше си Сам. Все още не. Като ученик Джак Емерсън е работил в клиниката на доктор Конърс. Винаги е живял в града и може лесно да се е сприятелил със семейството от Корнуол, осиновило Лили.

Марк Флайшман може и да е спечелил доверието на Джийн, но не и неговото. Имаше нещо, което ставаше вътре в това момче. И то нямаше нищо общо с телевизията и даването на съвети на объркани семейства и проблемни деца, реши Сам.

Джийн остави съобщение на Марк.

— Не си е в стаята — обясни тя, след като се обърна цялата сияеща към Алис. — Мирише на нещо много вкусно. Ако не си ме поканила на вечеря, смятам да се самопоканя. О, мили Боже! Толкова съм щастлива. Щастлива съм!

59

„Нощта е моята стихия. Това е моето време — мислеше си Бухала, докато очакваше обезумял да падне мрак. — Трябва да съм бил глупак да рискувам и да се върна в къщата през деня. Можеше да ме видят.“

Но бе обзет от ужасното чувство, че може би Роби Брент въобще не е мъртъв. Той, какъвто си беше актьор, може би се бе престорил на умрял. Просто си представи как се измъква от колата си и излиза на улицата, или се качва на втория етаж, намира Лора и се обажда на полицията.

Видението, че Роби е жив и е в състояние да повика помощ, бе толкова силно и истинско, че Бухала нямаше друг избор, освен да се върне и да се увери със собствените си очи, че е мъртъв и лежи там, където го бе оставил — в багажника на собствената му кола.

Бе почти като първия път, когато отне човешки живот. Онази нощ в къщата на Лора, помисли си Бухала. Въпреки Е мъглата на времето той си спомняше много добре как се качи на пръсти по задните стълби до стаята, в която очакваше да намери Лора. Това се случи преди двадесет години.

Миналата нощ, знаейки, че Роби го е последвал, не бе никак трудно да го надхитри. Но след това трябваше да рови в джобовете му, за да намери ключовете и да вкара колата му в гаража. Първата кола, която бе взел под наем, онази с калните гуми, заемаше едното място. Той вкара колата на Роби на другото празно място, след което довлече тялото му от стълбището, където го бе убил.

Кой знае как, но сигурно се бе издал по някакъв начин пред бившия си съученик. Той бе успял да проумее нещата, да разбере какво става. Ами другите? Нима кръгът скоро щеше да се затвори, така че да няма време да изчезне в нощта? Бухала не харесваше несигурността. Нуждаеше се от сигурност — онази сигурност, която чувстваше само когато извършваше делото си, с което доказваше, че има власт над живота и смъртта.

В единадесет часа той подкара колата си из Ориндж Каунти. Не прекалено близо до Корнуол, нито до Вашингтонвил, където бе намерено тялото на Хелън Уилан. Може би Хайланд Фолс би бил добър избор. Може би някъде из покрайнините, близо до мотела, където Джийн Шеридан бе отсядала със своя кадет. Мястото би било подходящо. Възпоменателно, в нейна чест.

Може би един от тротоарите близо до мотела щеше да бъде мястото, където съдбата щеше да му поднесе жертвата.

В единадесет и половина, докато караше по улица с три платна, забеляза две жени да стоят на една веранда. Бяха осветени от лампата. Докато ги наблюдаваше, едната се обърна и влезе вътре, като затвори вратата. Другата тръгна по стълбите. Бухала направи завой, изгаси фаровете на колата и изчака, докато тя прекоси напряко моравата до тротоара.

Жената погледна надолу по улицата, тръгна забързано да я пресече и не го чу, когато излезе от колата и се скри в сянката на дървото. Тя мина покрай него и той излезе напред.

Можеше да почувства с трепет как Бухала изскача от клетката си и разперва криле, докато покриваше с ръка устата й и бързо плъзгаше кордата около врата й.

— Съжалявам, нямам нищо лично срещу теб — прошепна, но ти беше избраната.

60

Трупът на Ивон Типър бе открит в шест часа сутринта от Беси Кох — седемдесетгодишна вдовица, която печелеше допълнителни доходи към пенсията си, като разпространяваше „Ню Йорк Таймс“ на абонатите в Хайланд Фолс.

Тя тъкмо взе завоя, за да влезе с колата си в алеята на Типър. Мотото на нейната разпространителска политика, както обичаше да казва, бе: „Не с боси крака.“

— Хората няма да излязат чак на улицата, за да вземат моите вестници — обясняваше Беси. — Вестникът е доставен тогава, когато отвориш вратата и той лежи на прага ти.

Навремето нейният съпруг, вече покойник, обикновено излизаше бос, за да прибере сутрешния си вестник от там, където го бе захвърлил техният пощаджия — по-близо до бордюра, отколкото до входната врата.

В първия миг съзнанието на Беси не възприе онова, което видяха очите й. През нощта беше паднала слана и Ивон Типър лежеше между два храста върху тревата, която все още блестеше от ледената влага. Краката й бяха сгънати, ръцете й бяха пъхнати в джобовете на тъмносиня жилетка с качулка. Изражението й бе така спокойно, че първото впечатление на Беси бе, че е паднала и спи.

Когато осъзна реалността, тя закова колата с внезапно натискане на спирачките. Остави вратата отворена и направи няколко крачки към тялото на Типър. За няколко мига остана над него, онемяла от шок, замръзнала от ужас, докато гледаше отворените очи на жената, отпуснатата й уста и кордата, омотана около врата й.

Беси се опита да извика за помощ, но не бе в състояние да издаде никакъв звук. Гърлото и устните й отказваха да я слушат. Тогава се обърна и скочи в колата си. Натисна клаксона, като направо легна върху волана. В най-близките къщи светнаха лампи и разтревожените обитатели се показаха по прозорците. Няколко мъже изскочиха навън, за да видят причината за тревогата. Колкото и да беше смешно, всички бяха боси.

Съпругът на съседката, която Ивон Типър бе посетила предишната вечер, преди да бъде причакана и удушена от Бухала, влезе в колата и хвана ръцете й, за да ги дръпне от клаксона.

И чак тогава Беси успя да изкрещи.

61

Сам Дийган бе толкова изтощен, че заспа непробудно, въпреки че инстинктът, който го бе направил добър полицай, не бе приспан и му подсказваше, че в последния факс, получен от Джийн, нещо не бе наред. Сякаш не беше истински.

Звънецът на часовника го събуди в шест, но той остана да лежи в леглото със затворени клепачи. Първата съзнателна мисъл, която се появи в главата му, бе за факса. Беше прекалено правдоподобен, отново си помисли Сам. Обясняваше всичко. При това положение беше много съмнително съдията да издаде заповед за отваряне досието на Лили, реши Сам.

Дали не това беше целта на факса? Може би някой бе изпаднал в паника, че съдията ще позволи отваряне на досиетата и Лили ще бъде разпитана за изчезването на четката за коса, което със сигурност щеше да отведе ченгетата до него.

Това беше сценарий, който тревожеше Сам. Той отвори очи, седна и отхвърли завивките. От друга страна, помисли си, играейки си на адвокат на дявола, оставаше натрапчивото чувство, че преди години Лора наистина е научила, че Джийн е бременна. Докато вечеряха у Алис, Джийн им бе казала, че преди да изчезне, Лора й споменала за Рийд Торнтън.

— Не съм сигурна дали каза името му — обясни тя. — Но бях изненадана, че знае за срещите ми с някакъв кадет.

„Не вярвам на този факс и все още смятам, че смъртта на жените в реда, в който са седели на масата за обяд, не може да бъде съвпадение“ — мислеше си Сам, докато се замъкна тежко в кухнята, сложи кафеварката с кафето на печката и отиде в банята, където пусна душа.

Когато отново се върна в кухнята, облечен за работа със сако и панталони, кафето бе готово. Сипа си портокалов сок в една чаша и сложи няколко английски хлебчета в тостера. Когато Кейт беше жива, за закуска винаги имаше овесена каша. И макар че се опитваше да се самоубеди, че приготвянето й не е никак трудно — слагаш в купата една трета чаша овесени ядки, добавяш чаша нискомаслено мляко и слагаш всичко в микровълновата печка за две минути, така и никога не успя да си направи тази закуска. Кейт беше много по-добра готвачка от него. След няколко несполучливи опита Сам се предаде и се отказа да си я приготвя сам.

Минаха почти три години откакто Кейт загуби дългата битка с рака. За щастие къщата не бе толкова голяма и сега, когато момчетата му бяха пораснали и излетели от гнездото, не се налагаше да я продава. Не може да се живее в голяма къща само от заплатата на следовател, усмихна се Сам. Много други жени сигурно щяха да се оплакват от това, но не и Кейт. Тя обичаше тази къща. Беше я превърнала в дом и без значение колко труден и гаден е бил денят му, той беше щастлив и благодарен, когато се завръщаше тук.

Къщата си беше все същата, мислеше си Сам, докато прибираше вестника от прага на кухненската задна врата. Но без Кейт беше различно. Миналата нощ, докато си почиваше в дневната на Алис, беше усетил същото чувство, което обикновено го обземаше тук, на това място. Уют. Удобство. Топлина. Тракането на съдове, докато Алис приготвяше вечерята. Миризмата на ростбиф, идеща от кухнята, която напълни устата му със слюнка.

Тогава се сети, че докато дремеше, нещо привлече вниманието му. Какво беше то? Имаше ли нещо общо с интересния шкаф на Алис? Следващия път, когато се отбиеше при нея, трябваше да го разгледа. Може би бяха чашите с големина на купи, които тя колекционираше? Майка му също ги харесваше. Той все още имаше няколко от нейните в бюфета със сервизите.

Дали да си намаже хлебчетата с масло, или да ги яде така?

Сам неохотно реши да се откаже от маслото. Със сигурност бе нарушил диетата си снощи, напомни си той. Онзи йоркширски пудинг, който Алис бе направила, беше страхотен. Джийн много го хареса, той също. Тя почти бе на границата да рухне под напрежението и притесненията си за Лили. Радваше се, че наистина се успокои. Изглеждаше така, сякаш на раменете си носи целия свят.

Трябваше да се надяват, че факсът е истински и скоро ще чуят новини от Лора.

В мига, в който отвори вестника, иззвъня телефонът. Беше Еди Заро.

— Сам, току-що се обади шефът на полицията в Хайланд Фолс. Намерена е жена, удушена на предната алея на къщата си. Областният прокурор иска всички да сме в офиса му възможно най-бързо.

Имаше нещо, което Еди премълча, и Сам го усети.

— Нещо друго? — попита настойчиво той.

— В джоба й лежал един от онези метални бухали. Сам, имаме напълно разцъфнал и готов за разрешаване случай. Трябва да те предупредя също така, че тази сутрин по радиото обявиха, че изчезването на Лора Уилкокс било рекламен трик, който тя измислила заедно с оня комедиант Роби Брент. Рич Стивънс ще бъде много ядосан. Ама че късмет! През цялото време си губихме времето с Уилкокс, докато някакъв убиец маниак се разхожда безпрепятствено из Ориндж Каунти. Тъй че не те съветвам да се навираш сам между шамарите, като споменаваш името й.

62

Когато Джийн се събуди, беше удивена да види, че е станало девет часът. Потръпна, щом се измъкна от леглото. Прозорецът беше отворен на няколко сантиметра от долната рамка и студеният вятър духаше през процепа. Тя отиде бързо и го затвори, след което вдигна щорите. Навън слънцето си пробиваше път сред надвисналите облаци, отразявайки точно настроението, в което бе, помисли си тя. И в живота й слънцето пробиваше облаците и тя се чувстваше изпълнена с еуфория. Лора е била онази, която е пращала факсовете за Лили, но можеше да заложи живота си, че Лора никога не би наранила Лили. Всичко е било, защото се е нуждаела от пари.

Все пак Джейн се надяваше скоро да й се обади. Беше ядосана заради тревогите, които й причини, но си даваше сметка, че го е направила от принуда и отчаяние. Имаше нещо приповдигнато в поведението й в събота вечер. Когато се опита да говори с Лора преди официалната вечеря, тя реагира странно. Бе я попитала дали не е видяла някой да носи роза на гробището. Лора се опита да избегне отговора и на практика я изхвърли от стаята си. „Защо го направи? Дали защото видя колко съм разстроена и се почувства виновна заради онова, което ми причинява? Бих се обзаложила на всичко, че тя лично е оставила розата на гроба на Рийд. Със сигурност се е досетила, че аз също ще го посетя.“

Последната мисъл на Джийн, преди да заспи снощи бе, че трябва да съобщи на Крейг Майкълсън за факса от Лора. Ако той бе решил да се свърже с родителите на Лили, просто не бе честно да ги тревожи излишно.

Тя облече халата си, отиде до бюрото, за да потърси в бележника си картичката на Майкълсън, и се обади в офиса му. Той вдигна телефона моментално, но сърцето й се сви тревожно след реакцията му на нейните новини.

— Доктор Шеридан — рече адвокатът, — можете ли да докажете, че последният факс действително е от Лора Уилкокс?

— Не мога. Но ако ме попитате дали вярвам, че тя го е пратила, ще ви отговоря — абсолютно. Признавам, че бях шокирана да разбера, че Лора е научила за Лили, а също и че съм се срещала с Рийд. Тя никога не показа с нищо, че знае. Установено е от полицията, че всъщност Роби ми се е обадил, имитирайки гласа на Лора. Така че според мен имаме две ситуации. Лора знае коя е Лили и отчаяно се нуждае от пари. След това Роби измисля историята с нейното изчезване, защото има намерение да я използва в новия си комедиен сериал, и се опитва да й направи реклама. Ако познавахте Роби Брент, щяхте да разберете, че за него това е нещо като представление и той е напълно в състояние да го изиграе.

Млъкна в очакване на потвърждение от Крейг Майкълсън.

— Доктор Шеридан — рече той след дълго мълчание. — Мога да разбера облекчението ви. Както много точно предположихте, когато дойдохте вчера при мен, аз въобще не бях убеден дали не си измисляте цялата тази история, защото искате на всяка цена да откриете дъщеря си. Честно казано, вашето избухване накрая ме накара да повярвам, че сте абсолютно искрена. Затова ще бъда също толкова искрен с вас.

Той е оформил осиновяването, помисли си Джийн. Той знае коя е Лили и знае къде е тя.

— Реших, че потенциалната опасност за вашата дъщеря е напълно сериозна, и опитах да се свържа с баща й. Той не е в страната, но съм сигурен, че скоро ще ми се обади. Смятам да го уведомя за всичко, което ми казахте, както и коя сте. Вие и аз не сме в отношения адвокат-клиент, а аз смятам, че дължа истината на него и на съпругата му. Така те ще разберат, че сте отговорна и че може да ви се вярва.

— Нямам нищо против — съгласи се Джийн. — Но просто не искам тези хора да преживеят ада, през който минах аз през последните няколко дни. Не искам да се безпокоят, че Лили е в опасност, защото аз самата вече смятам, че не е.

— Надявам се да не е, доктор Шеридан, надявам се. Но мисля, че докато госпожа Уилкокс не се появи, не трябва да бъдем толкова оптимистично настроени по отношение на версията, че повече не съществува сериозен проблем. Показахте ли този факс на следователя, за който ми говорихте?

— Сам Дийган ли? Да. Всъщност му го дадох.

— Може ли да ми дадете телефонния му номер?

— Разбира се. — Джийн помнеше наизуст номера на Сам, но загрижеността в гласа на Майкълсън дотолкова я обърка, че тя не бе сигурна в цифрите и затова го потърси в бележника си. След като го продиктува, продължи:

— Господин Майкълсън, очевидно сме си разменили ролите. Защо сте толкова разтревожен, след като аз се успокоих?

— Заради четката за коса, доктор Шеридан. Ако Лили си спомни нещо относно нейното изчезване — къде е била, кой е бил с нея, това ще ни заведе право при човека, който ви я е изпратил. Ако потвърди, че в компанията е била и Лора Уилкокс, тогава можем да приемем, че съдържанието на последния факс е истинско. Но познавайки родителите на момичето и знаейки стила на живот на госпожа Уилкокс, който многократно и подробно е описван в пресата, смятам, че е много малко вероятно някога да са били заедно.

— Разбирам — отвърна бавно Джийн и почувства как я побиват тръпки от логиката на разсъжденията му. Приключи разговора с Майкълсън, след като се съгласи да поддържат връзка. Веднага позвъни на Сам, но никой не й отговори.

Следващият номер, който набра, бе на Алис Съмърс.

— Алис — произнесе Джийн, след като си пое дълбоко въздух. — Моля те, бъди откровена с мен. Смяташ ли, че е възможно факсът от Лора да е фалшификат? Че целта му е да ни успокои, да ме спре да се свържа с родителите на Лили и да престана да разпитвам за четката за коса?

Отговорът беше точно онзи, от който най-много се страхуваше, но инстинктивно знаеше, че ще получи.

— Аз изобщо не повярвах на този факс, Джийн — отвърна Алис. — Не ме питай защо, но той не събуди у мен усещане за правдоподобност. И мога да ти кажа, че Сам е на същото мнение.

63

Както го предупреди Еди Заро, областният прокурор Рич Стивънс беше ядосан, нервен и бесен.

— Тези скапани комедианти са дошли тук да ни разиграват театро и да ни губят времето, когато имаме убиец маниак — викаше той. — Смятам да направя изявление пред пресата, че Роби Брент и Лора Уилкокс може да бъдат подведени под отговорност заради подвеждане и отвличане вниманието на полицията. Лора Уилкокс признава, че е изпращала факсовете, заплашващи дъщерята на доктор Шеридан. Не ме интересува дали доктор Шеридан смята да й прости или не. Аз нямам такова намерение. Изпращането на заплашителни писма е криминално престъпление и Лора Уилкокс ще отговаря за него.

Доста притеснен, Сам побърза да успокои Стивънс.

— Почакай, Рич. Пресата не знае нищо за дъщерята на доктор Шеридан, нито за заплахите към нея. Не можем да изнесем тази новина сега.

— Знам, Сам — прекъсна го Стивънс. — Само ще споменем за рекламния трик, който Лора признава, че са замислили, в този факс. — Той подаде на Сам папката, която лежеше на бюрото пред него. — Това са снимки от местопрестъплението — продължи. — Хвърли им един поглед. Джой беше първата от нашите, която пристигна там след обаждането. Знам, че всички останали вече сте чули за какво става дума, но ти, Джой, разкажи на Сам за жертвата и показанията на съседа.

Освен Сам и Еди Заро в офиса на областния прокурор имаше още четирима детективи. Джой Лако, единствената жена в групата, беше следовател не повече от година, но Сам я уважаваше много заради интелигентността и способността й да извлича информация от изпаднали в шок или потънали в скръб свидетели.

— Жертвата Ивон Типър е на шестдесет и три години, разведена, с двама синове, които са женени и живеят в Калифорния. — Джой държеше бележника си в ръка, но не поглеждаше в него, а гледаше право в Сам. — Притежава собствен фризьорски салон, всички много са я обичали и не е имала никакви врагове. Бившият й съпруг се е оженил повторно и живее в Илинойс. — Тя направи пауза. — Сам, всичко това вероятно не е важно, като се има предвид бухалът, намерен в джоба на Типър.

— Предполагам, че по него няма отпечатъци? — попита той.

— Никакви. Със сигурност е същият тип, който нападна и уби Хелън Уилан в петък вечерта.

— Какво казаха съседите?

— Всички са я познавали. Най-близка е била с онази, която Типър е посетила същата вечер. След като си е тръгнала от тях, е била удушена. Името й е Рита Хол. Типър и тя били приятелки. Типър й била купила козметика от салона и когато се прибирала вкъщи снощи около десет, отишла да й я занесе. Двете жени гледали заедно новините по телевизията в единадесет. Съпругът на госпожа Хол, Матю, вече си бил легнал. Тази сутрин той случайно е първият човек, стигнал до Беси Кох, жената, открила трупа и натиснала клаксона на колата си, за да извика помощ. Бил е достатъчно находчив да предупреди съседите да стоят далеч от тялото и се е обадил в полицията.

— Ивон Типър веднага след новините ли е напуснала дома на госпожа Хол? — попита Сам.

— Да. Госпожа Хол я изпратила до вратата и излязла за малко на верандата заедно с нея. Спомня си, че искала да й каже нещо, което била чула за бивш техен съсед. Не са стояли дълго навън, не повече от минута, и лампата била запалена, за да виждат. Каза, че забелязала някаква кола да намалява ход и да спира до тротоара, но не заподозряла нещо. Хората от другата страна на улицата имали деца на тийнейджърска възраст, които непрекъснато влизали, излизали и канели гости.

— Спомня ли си госпожа Хол нещо за тази кола?

— Само че била седан, среден по големина, тъмносин или черен. Госпожа Хол влязла в къщата и затворила вратата, а госпожа Типър прекосила моравата към тротоара.

— Според мен две минути по-късно е била мъртва — намеси се Стивънс. — Мотивът не е обир. Намерихме чантата й на тротоара. Имала е двеста долара в банкноти и е носела диамантен пръстен и обици. Единственото, което този човек е искал, е било да я убие. И така, станало е най-вероятно следното — той я грабва, издърпва я върху собствената й поляна, удушава я, оставя тялото зад храста и отпътува.

— Но все пак остава достатъчно дълго, за да постави в джоба й бухала — отбеляза Сам.

Рич Стивънс погледна първо единия, сетне другия следовател.

— Чудя се дали да изнасяме информацията за бухала в пресата. Може би някой ще знае нещо за човек, обсебен от бухали или който ги колекционира като хоби.

— Можете да си представите какви маневри ще предприемат медиите, ако научат, че в джобовете на жертвите убиецът оставя метален бухал — рече бързо Сам. — Ако този луд е на пътешествие за удовлетворяване на егото си, а аз мисля, че е точно така, ние ще подхраним това его, а той точно това иска. Да не говорим за възможността да извадим на ринга някой убиец имитатор.

— Ако изнесем тази информация, няма да предупредим жените — отбеляза Джой Лако. — Той оставя бухалите, след като ги убие, а не преди.

В края на срещата постигнаха съгласие, че най-добрата стратегия е да предупредят жените да не остават сами на улицата след падането на мрака, и стигнаха до заключението, че всички доказателства сочат, че Хелън Уилан и Ивон Типър са били убити от един и същ неизвестен убиец. Или убийци.

Когато станаха, за да си вървят, Джой Лако произнесе тихо:

— Онова, което ме плаши, е, че точно сега някоя невинна жена отива на работа, без да знае, че през следващите няколко дни, само защото се е оказала на неподходящото място и в неподходящото време, когато този луд излиза на лов, животът й ще свърши.

— Все още не го допускам — отвърна остро Рич Стивънс.

„Аз обаче го допускам — помисли си Сам. — Допускам го и още как.“

64

В сряда сутринта Джейк Перкинс отиде на училище, като пропусна само семинара по творческо писане, защото смяташе, че е много по-подготвен по този предмет, отколкото учителя. Точно преди обедната почивка в качеството си на репортер на училищния вестник той влезе в кабинета на директора, за да вземе предвиденото интервю, в което Доунс трябваше да изтъкне големия успех, който бе пожънала срещата на випуска.

Алфред Доунс обаче не беше в добро настроение.

— Джейк, знам, че ти обещах, но моментът е крайно неподходящ.

— Разбирам ви, сър — отвърна успокоително Джейк. — Предполагам, че сте гледали по новините как областният прокурор се закани да повдигне обвинения срещу двама от удостоените с медал възпитаници на училището заради фалшиви трикове с рекламна цел.

— Гледах го — отвърна с леден глас Доунс.

Ако Джейк забеляза този тон, то с нищо не го показа.

— Мислите ли, че цялата тази неблагоприятна публичност може да се отрази зле на имиджа на „Стоункрофт“? — попита невинно той.

— Мисля, че е очевидно — ядосано отговори директорът. — Виж какво, ако ще ми губиш времето с глупави въпроси, веднага изчезвай оттук.

— Нямам такива намерения — побърза да заяви Джейк. В гласа му се прокрадваше извинение. — Онова, което смятам да ви питам, е следното. На тържествената вечеря Роби Брент подари на нашето училище чек за десет хиляди долара. В светлината на действията му от последните няколко дни, смятате ли да върнете това дарение?

Този въпрос беше внимателно обмислен и имаше за цел да накара Доунс да се гърчи. Джейк отлично знаеше колко много директорът иска новата пристройка към училището да бъде построена по време на неговия мандат. На всички беше известно, че докато Джак Емерсън бе замислил тази среща не само заради идеята да се наградят успелите възпитаници на училището, а и по съвсем други, лично негови си причини, то Алфред Доунс бе очарован от концепцията и възможностите. Срещата означаваше публичност, популярност, възможност да се покажат преуспелите випускници. Посланието, разбира се, бе: „Виждате ли, всички знания, от които са се нуждаели, те са получили в добрия стар Стоункрофт“. И не на последно място стоеше шансът да се спечелят щедри дарения от тях и други бивши възпитаници на гимназията.

Сега обаче медиите размишляваха около странното съвпадение, че пет жени, които са седели на една и съща маса за обяд, са умрели последователно след дипломирането си. Джейк беше наясно, че това едва ли ще накара някой родител да изпрати децата си тук. А ето че сега схемата на Лора Уилкокс и Роби Брент за печелене на популярност нанасяше следващия съкрушителен удар върху престижа на училището.

— Доктор Доунс, както знаете, крайният срок за излизането на вестника наближава. Просто трябва да цитирам вашата оценка за срещата.

Алфред Доунс погледна ученика си с отвращение.

— Приготвил съм изявление, Джейк, и до утре сутринта ще имаш копие от него.

— О, благодаря, ви, сър. — Джейк изпита нещо като симпатия към мъжа, който седеше зад бюрото. Горкичкият, та той се страхува за работата си, мина през ума му. Управителният съвет можеше да му покаже пътя. Всички знаеха, че идеята за тази злополучна среща принадлежи на Джак Емерсън, собственик на земята, която училището трябваше да купи, за да издигнат новата пристройка, а директорът Доунс се бе подвел и съгласил с него.

— Сър, мисля, че…

— Не мисли, Джейк! Просто си върви!

— След секунда, сър. Само ви моля да чуете това предложение. Случайно знам, че доктор Шеридан, доктор Флайшман и Гордън Амори все още са в „Глен-Ридж“ и че Картър Стюарт е отседнал в хотел „Хъдсън Вали“ в града. Ако ги поканите на вечеря и направите няколко снимки с тях, това може да покаже „Стоункрофт“ в добра светлина. Никой не поставя под съмнение или въпрос техните постижения. А като ги подчертаете, ще омаловажите отрицателния ефект от поведението на другите двама удостоени възпитаници на гимназията.

Алфред Доунс се загледа втренчено в Джейк Перкинс, докато през главата му минаваше мисълта, че за своите тридесет години преподаване никога досега не бе имал толкова нахален, но и толкова находчив ученик. Сечеше му пипето. Той се облегна назад в стола си и изчака една минута, преди да отговори.

— Ти кога ще се дипломираш?

— Бих могъл още в края на тази година, сър. Както знаете, всеки семестър вземам допълнителни класове. Но родителите ми смятат, че няма да съм готов да отида в колеж догодина. Ето защо съм особено щастлив, че ще остана и ще завърша заедно с моя клас.

Джейк погледна доктор Доунс и забеляза, че той не споделя щастието му. Изпълнен със задоволство, заговори отново:

— Имам още една идея за статия, която може би ще ви хареса — подхвърли. — Направих доста проучвания за Лора Уилкокс. Искам да кажа, че прегледах всички стари броеве на „Газет“ и „Корнуол Таймс“ от годините, през които е била тук, и както казва „Таймс“, тя винаги е била „красавицата на бала“. Семейството й било богато, родителите й са плащали за образованието й и са я издържали. Смятам да напиша статия, в която да покажа как, въпреки всички предимства, които е имала, Лора е единствената, която изживява тежки времена в момента.

Джейк усети, че ще бъде прекъснат, затова побърза да продължи.

— Смятам, че подобна статия ще обслужи две цели, сър. Ще покаже на учениците в „Стоункрофт“, че притежаването на богатство и красива външност не гарантира успех. А също така ще изтъкне как останалите удостоени с медал, въпреки че е трябвало да се борят, са постигнали много повече от нея. Имам предвид, че „Стоункрофт“ има както стипендианти, така и много ученици, които работят след училище, за да плащат обучението си. Това може да ги мотивира. Пък и ще изглежда много добре напечатано. Големите медии търсят истории с продължение. Тази е точно такава.

Докато гледаше собствената си снимка на стената зад главата на Джейк, Алфред Доунс реши, че момчето има право.

— Възможно е — съгласи се неохотно той.

— Смятам да направя снимки на къщите, в които е живяла Лора, докато е учила в Корнуол. Сега първата е празна, но е ремонтирана и изглежда много добре. Втората, в която семейството й се преместило да живее, е нещо, което аз бих нарекъл резиденция.

— Резиденция ли? — попита объркан Доунс.

— Знаете ги. Една от онези къщи, които са прекалено големи и прекалено показни за нашата махала. Понякога ги наричат замъци.

— Никога не съм чувал този израз — рече повече на себе си Доунс.

— Не е важно, сър. — Джейк скочи на крака. — Но трябва да ви кажа, че колкото повече мисля, толкова повече ми харесва идеята да напиша статия за Лора със снимки на къщите й в миналото и на самата нея като момиче в „Стоункрофт“, и след това, когато е станала известна телевизионна звезда. Сега ще си вървя, доктор Доунс. Но може би ще ми позволите да ви дам още един съвет. Ако ще организирате тази вечеря, най-добре не канете Джак Емерсън. Имам дълбокото убеждение, че останалите не могат да го понасят.

65

В десет часа Крейг Майкълсън най-сетне получи обаждането, което очакваше.

— Генерал Бъкли е на телефона — обяви секретарката му.

Той грабна слушалката.

— Чарлз, как си?

— Аз съм добре — отвърна генералът. — Но ти как си? Защо е цялата тази настойчивост? Да не се е случило нещо лошо?

Крейг Майкълсън въздъхна. Би трябвало да знае, че няма начин да шикалкави с Чарлз, мина през ума му. Той неслучайно носеше на пагона си три звезди.

— Преди всичко може да не е толкова лошо, колкото първоначално мислех — отговори адвокатът, — но смятам, че трябва да бъде обсъдено. Както вероятно си се досетил, отнася се за Мередит. Вчера доктор Джийн Шеридан ме посети. Чувал ли си някога за нея?

— Историчката ли? Да. Първата й книга беше за Уест Пойнт. Много ми хареса и смятам да прочета всички нейни следващи книги. Тя е добра писателка.

— Много повече от това е — отговори откровено Крейг. — Тя е истинската майка на Мередит, а аз ти се обаждам, защото онова, което ми каза тази жена, привлече вниманието ми и ме потресе.

— Джийн Шеридан е майката на Меридит!?!

Генерал Бъкли изслуша с огромно внимание всичко, което му разказа Майкълсън. Онова, което бе научил от Джийн Шеридан — нейната собствена история, случките по време на срещата на випуска и заплахите, отправени към Меридит. Прекъсваше го съвсем рядко, за да уточни чутото. Накрая каза:

— Крейг, както знаеш, Меридит е наясно, че е осиновена. Когато бе тийнейджърка, тя прояви интерес да открие коя е истинската й майка. Ние й разказахме онова, което знаехме от теб и доктор Конърс. Когато вие уредихте осиновяването й, ти ни обясни, че баща й е бил убит при злополука в колежа малко преди дипломирането си, а майка й е осемнадесетгодишно момиче, което тепърва щеше да учи със стипендия. Мередит знае всичко това.

— Джийн Шеридан е предупредена, че ще разкрия самоличността й пред теб. Онова, което не ти казах преди двадесет години, е, че истинският баща на Мередит е бил кадет, който е загинал в пътна катастрофа на територията на Уест Пойнт. Тези подробности щяха да ти помогнат много бързо да откриеш кой е.

— Кадет? В Уест Пойнт? Не, не си ми казал това.

— Името му е Карол Рийд Торнтън младши.

— Познавам баща му — отвърна тихо генералът. — Карол така и не можа да преживее смъртта на сина си. Не мога да повярвам, че Меридит е негова внучка.

— Повярвай ми, Чарлз, това е истината. Сега Джийн Шеридан се е успокоила, че Лора Уилкокс е подателят на заплашителните факсове за Лили, както тя нарича Мередит. Тя е склонна да приеме последния факс с обяснението и извинението на Лора като благословия, като знак Божи. Аз обаче не съм на това мнение.

— Не мога да си представя къде Мередит би могла да срещне Лора Уилкокс — отвърна замислено Чарлз Бъкли.

— Аз също. Има и още нещо. Ако Лора Уилкокс казва истината, ако наистина стои зад тези заплахи, мога да те уверя, че прокурорът ще повдигне обвинения срещу нея.

— Джийн Шеридан в Корнуол ли е?

— Да. Смята да остане в хотел „Глен-Ридж“, за да изчака новини от Лора Уилкокс.

— Аз ще се обадя на Мередит и ще я попитам дали някога е срещала Лора Уилкокс и дали си спомня къде е оставила четката си за коса. Имам срещи в Пентагона, така че не мога да тръгна днес, но Гано и аз ще отлетим утре сутринта за Корнуол. Ще се свържеш ли с Джийн Шеридан, за да й предадеш, че осиновителите на дъщеря й искат да се срещнат и да вечерят с нея утре вечер?

— Разбира се.

— Не искам да плаша Мередит, но ще я помоля да ми обещае да не излиза извън територията на Уест Пойнт, преди да се видим в петък.

— Можеш ли да разчиташ, че ще удържи на обещанието си?

За пръв път откакто започнаха този разговор Крейг Майкълсън чу своя добър приятел генерал Чарлз Бъкли да говори спокойно.

— Разбира се. Може да съм й баща, но също така съм и висш команден офицер. Сега знаем, че Мередит е войнишко чедо, както по рождение, така и покрай осиновителите си, но не забравяй, че тя е кадет в Уест Пойнт. Когато дава дума на по-висш офицер, тя не я нарушава.

„Надявам се да си прав“ — помисли си Крейг.

— Съобщи ми отговора й! Чарлз, моля те!

— Разбира се.

Един час по-късно генерал Чарлз Бъкли се обади повторно.

— Крейг — започна той с тревожен глас. — Страхувам се, че излезе прав относно верността на факса. Мередит е абсолютно сигурна, че никога в живота си не е срещала Лора Уилкокс. И няма ни най-малка представа къде е загубила четката си за коса. Бих могъл да я притисна повече, но утре има важен изпит и се притеснява, така че моментът не е никак подходящ да я тревожа. Зарадва се, че майка й и аз — той се поколеба за миг, но продължи твърдо, — че майка й и аз ще я посетим. През този уикенд, ако всичко е наред, ще й съобщим за Джийн Шеридан и ще им предоставим възможност да се срещнат. Помолих я да ми обещае да стои в академията, докато не се видим, а тя се разсмя. Каза, че това било напълно излишно. В петък имала още един изпит и толкова много за учене, та нямало да види белия свят до събота сутринта. Но все пак ми обеща.

Всичко звучеше добре, помисли си Крейг, като остави телефона. Но все пак оставаше неоспоримият факт, че Лора Уилкокс никога не е изпращала факса. Така че Джийн Шеридан трябваше да бъде известена за това.

Крейг бе оставил визитната й картичка под телефона на бюрото си, за да му бъде подръка. Той я взе и започна да набира. След което неочаквано прекъсна връзката. Не! Не тя бе човекът, на когото трябваше да се обади. Беше му дала номера на онзи детектив от офиса на областния прокурор. Къде ли го беше сложил? Как му беше името?

След секунда търсене по бюрото той видя записката — Сам Дийган и телефонен номер. Точно това му трябваше, помисли си Майкълсън и започна да набира.

66

Миналата нощ — или може би беше на сутринта? — тя не бе съвсем сигурна, той беше хвърлил едно одеяло отгоре й.

— Ще настинеш, Лора — беше казал. — Няма нужда да се разболяваш. Как не се сетих по-рано.

Беше се държал любезно и мило, помисли си отвлечено. Дори й бе донесъл сладко за кифлата и си бе спомнил, че обича кафето със сметана. Беше толкова спокоен, че тя дори се поотпусна.

Това искаше да си спомня, а не другото, което й каза, когато я сложи да седне на стола с вързани крака, но свободни ръце.

— Лора, бих искал да разбереш какво чувствам, когато карам по празните улици в очакване на плячката си. Това е истинско изкуство, Лора! Никога не трябва да се кара прекалено бавно. Някоя патрулна кола, която причаква нарушители, със сигурност, освен любителите на високи скорости, ще спре и кола, която се движи прекалено бавно. Нали знаеш, хората, които са пили повече, правят грешката да се влачат по пътя, защото не разчитат на преценката си, но това е сигурен знак за полицията. Миналата нощ излязох на лов. В чест на Джийн реших да ловувам в Хайланд Фолс. Точно там тя правеше малките си срещи със своя кадет. Знаеше ли това, Лора?

Тя поклати глава. Той се ядоса.

— Лора, отговори ми! Знаеше ли, че Джийн има връзка с този кадет?

— Видях ги веднъж заедно, когато ходих на концерт в Уест Пойнт, но не си помислих нищо — отвърна Лора. — Джийни никога не е казвала нито дума за него на никоя от нас — обясни тя. — Всички знаехме, че ходи в Уест Пойнт, защото още тогава имаше намерение да напише историческа книга.

Бухала кимна, доволен от отговора.

— Знаех, че тя често излиза в неделя с бележника си и сяда на една от пейките, които гледат към реката — рече той. — Отидох една неделя, за да я наблюдавам, и ги видях, че се срещнаха. Последвах ги, когато тръгнаха да се разхождат. Те мислеха, че са сами, и той я целуна. Оттогава започнах да ги следя. О, полагаха големи усилия никой да не разбере, че ходят. Тя дори не излизаше на танци с него. Онази пролет наблюдавах Джийн много внимателно. Бих искал да можеше да видиш изражението на лицето й, когато бяха заедно и далеч от други хора. Сякаш светеше! Джийн, милата, тихата, любезната Джийн, за която мислех, че е моя сестра в неволята и страданието заради ужасния живот в семейството й, която смятах за своя сестра по душа и нещастие, живееше живот, от който ме бе изключила!

Боже мили! Мислеше си, че е бил влюбен в нея, осъзна Лора, и че я е намразил, защото му се подиграваше и си правеше майтапи с него. А той всъщност е обичал Джийни!

Ужасът от онова, което й разказа, все още се просмукваше в съзнанието й.

— Смъртта на Рийд Торнтън не беше случаен инцидент, Лора — продължи Бухала. — В онази последна събота на май преди двадесет години аз карах с надеждата, че може би ще ги видя. Красивият, златокос Рийд вървеше сам по пътя, който водеше към поляните за пикник. Може би имаха среща там. Дали имах намерение да го убия ли? Разбира се, че имах. Направих го умишлено. Той притежаваше всичко, което аз нямах — и външен вид, и потекло, и обещаващо бъдеще. И накрая имаше любовта на Джийн. Не беше честно! Съгласи се с мен, Лора! Това не беше честно!

Тя произнесе със заекване отговора, готова да се съгласи с него, за да избегне гнева му. След което той й разказа подробно за жената, която бе убил предната нощ. Добави, че й се бил извинил, но когато настъпело времето за нейната смърт и за смъртта на Джийн, нямало да има извинения.

Каза още, че Мередит щяла да бъде последната му жертва. Тя щяла да задоволи нуждите му — или поне се надявал да стане така.

Коя ли е тази Мередит? — помисли си отвлечено Лора и потъна в сън, изпълнен с виденията на бухали, които летяха към нея от клоните на дърветата. Връхлитаха я, бухаха зловещо, размахваха крилата си и я преследваха, докато тя се опитваше да избяга от тях с крака, които не можеха да се движат.

67

Джийн, помогни ми! Моля те, Джийн, помогни ми!

Живият глас на Лора, прозвучал в главата й, когато седна в колата си пред офиса на Крейг Майкълсън, започна отново и отново да звучи като ехо на съмненията, които Алис изрази относно истинността на факса.

Доста време след като се сбогува с нея, Джийн седя на бюрото, а гласът на Лора я преследваше, докато се опитваше да реши дали Сам и Алис бяха прави. Вероятно така отчаяно искаше да приеме факса за истински, защото трябваше да вярва, че Лили не е заплашена от нищо.

Накрая стана, отиде в банята и дълго стоя под душа, като остави горещата вода да облива тялото и лицето й. После сложи шампоан на косата си и започна да масажира главата си, сякаш налягането на пръстите й можеше да изтрие бъркотията в нея.

Нуждаеше се от дълга разходка, реши Джийн, като се зави с халата и започна да суши косата си със сешоар. Това е единственият начин, по който щеше да продуха мозъка си и да започне да мисли трезво. Когато приготвяше багажа си за този уикенд, без да се замисли, сложи в куфара и любимия си червен костюм за джогинг. Сега беше доволна, че го взе. Но се сети колко студ влизаше през открехнатия прозорец, затова взе предпазни мерки като облече и един пуловер под горнището.

Сложи часовника на ръката си и отбеляза, че е десет и петнадесет, след което се сети, че все още не е пила кафе. Нищо чудно, че мозъкът й отказва да работи, помисли си мрачно Джийн. Ще вземе затворена чаша от кафенето и ще го пие, докато върви. Не бе гладна, а и имаше чувството, че стените на това място се затварят над нея. Трябваше да излезе навън!

Докато закопчаваше ципа на якето, през главата й мина една мисъл. Всеки път, когато напуснеше тази стая, изпускаше шанса да чуе съобщение от Лора. Не можеше да стои тук непрекъснато, денем и нощем. Обаче, момент! Би могла да остави съобщение на секретаря.

Тя изчете инструкциите на телефона, вдигна слушалката и натисна бутона за запис на съобщения. Започна да говори ясно и по-високо.

— Аз съм Джийн Шеридан. Ако е важно да ме откриете, моля обадете ми се на мобилен телефон 202-555-5314, повтарям 202-555-5314. — Сетне се поколеба и добави: — Лора, искам да ти помогна. Моля те, обади ми се!

Джийн премести слушалката в другата си ръка и потърка очите си. Първоначалната еуфория от мисълта, че Лили е в пълна безопасност, беше се изпарила, но нещо в нея упорито отказваше да повярва, че факсът не е бил изпратен от Лора. Жената на рецепцията, която бе получила първото й обаждане, твърдеше, че гласът й звучал нервно, спомни си Джийн.

Сам й бе казал, че Джейк Перкинс, който също чул това обаждане, потвърдил това. Обаждането на Роби Брент, който, имитирайки Лора, й каза, че всичко е наред, беше поредният му трик. Той вероятно бе навил Лора на тази рекламна схема и сега тя се страхуваше от провал. И освен това вярваше, че ако тя не е заплашвала Лили, то сигурно знаеше кой го е правил. Ето защо трябваше да я накара да разбере, че иска да й помогне.

Джийн стана и взе чантата си, но реши, че само ще й пречи. Затова извади носната кърпа, мобилния телефон и ключовете от стаята и ги сложи в джоба си. След това помисли и добави една банкнота от двадесет долара. Така, ако й се приискаше да спре някъде и да хапне кроасан, можеше да го направи, реши тя.

Тръгна да излиза от стаята, но се сети, че е забравила нещо. Разбира се, очилата. Раздразнена от невъзможността си да се концентрира, тя отиде обратно до шкафа, извади от чантата слънчевите очила, върна се бързо до вратата, отвори я и с решително дръпване я затвори зад гърба си.

Асансьорът беше съвсем празен, когато спря на етажа й. Не както през уикенда, помисли си Джийн, когато всеки път, щом влезеше в него, се натъкваше на някой, когото не бе виждала двадесет години.

Знамена, които поздравяваха с добре дошли първите сто най-успешни продавачи на фирмата „Старбрайт Илектрикал Фиксчърс“, бяха окачени на вратата на ресторанта и на рецепцията. От „Стоункрофт“ към „Старбрайт“, помисли си Джийн. Колко ли удостоени с медал почетни гости щяха да имат, или всички тези сто бяха такива?

Зад бюрото беше чиновничката с големите очила и тихия глас и четеше книга. Сигурна бе, че е получила обаждането от Лора. Искаше да говори лично с нея, помисли си Джийн. Затова се приближи и погледна името, написано на картичката върху униформата й.

„Еми Саш“.

— Еми — започна с приятелска усмивка Джийн. — Аз съм добра приятелка на Лора Уилкокс. И като всички останали съм ужасно притеснена за нея. Разбрах, че вие и Джейк Перкинс сте говорили с Лора в неделя вечерта.

— Джейк грабна телефона от мен, когато ме чу да произнасям името й. — Отбранителната нотка в гласа на Еми повдигна нивото му до почти нормална височина.

— Разбирам — рече успокоително Джейн. — Срещала съм се с него и знам начините му на действие. Еми, всъщност аз се радвам, че е чул гласа на Лора. Той е умен и вярвам на преценката му. Знам, че не сте срещали често госпожа Уилкокс, но абсолютно ли сте сигурна, че това беше тя?

— О, да, доктор Шеридан — произнесе тържествено Еми. — Не забравяйте, че познавам отлично гласа й от сериала „Окръг Хендерсън“. За три години не съм пропуснала нито една серия. Като по часовник, във вторник вечер в осем часа майка ми и аз бяхме пред телевизора. — Тя замълча за малко, после продължи. — Освен когато бях на работа, разбира се, и се опитвах да се освобождавам във вторник. Но понякога ме викаха, защото някой колега беше болен. Тогава майка ми записваше епизода заради мен.

— Добре, вече съм сигурна, че бихте познали гласа на Лора. Еми, ще ми кажете ли как звучеше тя?

— Доктор Шеридан, трябва да ви призная, че звучеше смешно. Имам предвид смешно различна. Между нас да си остане, първото ми впечатление бе, че е пияна, защото знаех, че е имала проблеми с алкохола преди няколко години. Прочетох за това в списание „Пипъл“. Но сега наистина смятам, че Джейк беше прав. Госпожа Уилкокс не говореше като пиян човек. По-скоро беше нервна. Много, много нервна. И уплашена.

Гласът на Еми падна до обикновения си регистър, по-близък до шепот.

— Всъщност, когато се прибрах в неделя през нощта след разговора с госпожа Уилкокс, споделих с мама, че гласът й ми напомни за начина, по който обикновено говорех аз, когато нашият учител по дикция в гимназията се опитваше да ме накара да говоря по-високо. Бях толкова уплашена, че гласът ми започваше да трепери, защото се опитвах да не се разплача. Това е най-добрият начин, по който мога да ви опиша гласа на госпожа Уилкокс.

— Разбирам.

Джийн, помогни ми! Моля те, Джийн, помогни ми! Бях права, помисли си тя. Това не е никакъв рекламен трик.

Триумфалната усмивка на Еми заради това, че е била способна да опише гласа на Лора, изчезна почти в мига, в който се появи.

— И освен това, доктор Шеридан, искам да ви се извиня, че вчера вашият факс е бил сложен в пощата на господин Кълън. Ние се гордеем с точното и внимателно разпределяне на пощата за нашите гости. Ще трябва да се извиня и на господин Флайшман, когато го видя.

— На господин Флайшман ли? Че защо? — попита Джийн, обзета от любопитство. — Има ли някаква причина, поради която трябва да му обясните това?

— Да. Вчера следобед, когато се върна от разходката си, той спря при мен и телефонира в стаята ви. Знаех, че сте в кафенето и му казах, че може да ви намери там. Тогава той попита дали сте получила нов факс и сякаш бе изненадан, когато му казах, че не сте. Мога да заявя със сигурност, че знаеше, че очаквате факс.

— Аха, ясно. Благодаря, Еми. — Джийн се опита да не покаже колко е шокирана от онова, което й съобщи тази жена. Защо би трябвало Марк да задава въпрос като този? — запита се. Като забрави, че имаше намерение да си купи кафе, тя премина през фоайето и излезе от предната врата.

Навън беше дори по-студено, отколкото бе очаквала, но слънцето грееше и нямаше вятър, затова реши, че ще й бъде добре. Сложи си слънчевите очила и се отдалечи от хотела, без да следва някаква определена посока. Мисълта й бе заета с предположение, което не искаше да приеме. Беше ли Марк човекът, който изпращаше факсовете за Лили? Той ли бе изпратил четката? Марк, който бе така мил и разбиращ, когато тя му довери своите безпокойства? Който държеше ръката й и я караше да мисли, че е готов да сподели мъката й?

„Марк знаеше, че се срещам с Рийд — спомни си тя. — Каза, че ме е виждал, когато тичал из Уест Пойнт. Нима по някакъв начин е открил истината за Лили? Ако не той е изпратил факса, тогава защо е бил така разстроен, че не съм го получила вчера? Ако Марк стои зад всичко, ще нарани ли детето ми?“

Не искаше да вярва в подобно нещо, помисли си Джийн, агонизирайки при мисълта. Не можеше да го повярва. Но защо е попитал Еми дали е получила факс? Защо не попита нея?

Без да мисли накъде върви, тя пресичаше улици, които познаваше много добре още от дете. Премина покрай Таун Хол, без да го види дори, сетне вървя по Ангола Роуд, докато стигна до изхода за магистралата, и накрая, след час и половина скитане, влезе в един комбиниран магазин за деликатеси и кафе в долния край на Маунтин Роуд. Седна на бара и си поръча кафе. Обезсърчена, отпаднала и отново силно разтревожена, осъзна, че нито студеният въздух, нито дългата разходка бяха помогнали за проясняването на мислите й. Сега бе по-зле, отколкото когато излезе, даде си сметка Джийн. Не знаеше на кого да се довери и на какво да вярва.

Според голямата червена табелка, закачена на сакото му, името на мършавия мъж с посивяла коса зад бара беше Дик Макензи. Той очевидно бе в настроение да си побъбри.

— Нова ли сте в града ни, госпожице? — попита, докато й наливаше кафе.

— Не. Израснала съм тук.

— Да не сте от групата, която празнува двадесет години от завършване на гимназията?

Нямаше начин да не му отговори.

— Така е.

— Къде сте живяла в града?

Джийн посочи към задната част на магазина.

— Точно ей там, нагоре по Маунтин Роуд.

— Сериозно?! Ние не сме били тук тогава. На това място имаше химическо чистене.

— Спомням си го. — Макар че кафето бе много горещо, тя започна да пие.

— Жена ми и аз харесахме града и купихме това място преди десет години. Трябваше да направим основен ремонт. Двамата със Сю работихме здравата, но сега сме добре. Отваряме в шест и до девет вечерта не затваряме. Сю е отзад в кухнята, прави салати и сладкиши. Изпълняваме само бързи поръчки на бара, но ще се изненадате колко много хора спират да пият по едно кафе или да хапнат сандвич.

Като слушаше само с половин ухо потока от думи, Джийн кимна.

— През уикенда някои от бившите възпитаници на „Стоункрофт“ се изсипаха тук след разходката си из града — продължи Дюк. — Не можеха да повярват колко неща са се променили. На кой номер на Маунтин Роуд казахте, че сте живели?

Тя неохотно му каза адреса на дома, в който бе минало детството й. Сетне, нетърпелива да си тръгне, изгълта наведнъж остатъка от кафето, макар че то изгори езика й. Стана, извади двадесетте долара от джоба си и ги сложи на бара, като поиска сметката.

— Втората чаша е безплатна, от заведението — предложи Дюк, който очевидно не искаше да я изпуска като слушателка.

— Не, това ми бе напълно достатъчно. Закъснявам.

Докато мъжът отиде на касата, за да развали парите, телефонът й иззвъня. Беше Крейг Майкълсън.

— Радвам се, че сте оставила номера си, доктор Шеридан — рече той. — Можете ли да говорите без да ви подслушват?

— Да. — Тя се отдалечи на няколко крачки от бара.

— Току-що говорих с бащата на дъщеря ви. Той и съпругата му утре ще дойдат насам и биха желали да вечерят с вас. Лили, както вие наричате момичето, знае, че е осиновена, и винаги е проявявала интерес да научи коя е истинската й майка. Родителите й искат това да стане. Не желая да изпадам в повече подробности по телефона, но ще ви кажа само още едно нещо — практически е невъзможно дъщеря ви някога да е срещала Лора Уилкокс. Така че мисля, че трябва да приемем факса за фалшив. Но също така можете да бъдете сигурна, че момичето е в безопасност, поради сегашното й местоположение.

За миг Джийн бе така зашеметена, че не можа да произнесе нито дума.

— Доктор Шеридан?

— Да, господин Майкълсън, слушам ви — прошепна.

— Свободна ли сте утре вечер?

— Разбира се.

— Ще ви взема в седем. Предполагам, че ако вечеряме в моя дом, ще бъде подходящо и за тримата. След това, съвсем скоро, вероятно още през този уикенд, ще се срещнете с Мередит.

— Мередит? Това ли е името й? Името на дъщеря ми е Мередит? — Изведнъж Джийн осъзна, че без да иска е повишила тон и почти вика. Но не можеше въобще да се контролира. „Скоро ще я видя — помисли си. — Ще мога да я погледна в очите. Ще я прегърна.“ Изобщо не си даваше сметка, че от очите й текат сълзи, нито че Дюк Макензи се е обърнал и я наблюдава ококорено, като попива всяка казана от нея дума.

— Да. Нямах намерение да ви го казвам сега, но това няма значение. — Гласът на адвоката беше внимателен. — Разбирам как се чувствате. Ще ви взема от хотела утре вечер точно в седем.

— Утре в седем — повтори Джийн. Тя затвори телефона и за миг остана неподвижна. Като статуя. Сетне с опакото на ръката си избърса сълзите, които продължаваха да се стичат по бузите й. Мередит, Мередит, Мередит, непрекъснато си повтаряше наум.

— Май получихте добри новини — обади се Дюк.

— Да. О, Господи, да! — Джийн взе рестото, остави един долар на бара и излезе от магазина като в транс.

Дюк Макензи я наблюдаваше доста внимателно, докато излизаше. Когато тази жена влезе тук, беше навъсена и начумерена, но след като говори по телефона, човек можеше да си помисли, че е спечелила голямата печалба от лотарията.

Какво искаше да каже, по дяволите, когато попита така ли се казва дъщеря й?

Той наблюдаваше Джийн, докато тя започна да се изкачва по стръмната Маунтин Роуд. Ако не беше си тръгнала толкова бързо, щеше да я попита за оня тип с тъмните очила и нахлупената шапка, който през последните няколко сутрини идваше тук веднага след като отвореха в шест часа. Винаги поръчваше едно и също — сок, кифлички с масло и кафе за вкъщи. След това се качваше в колата и поемаше нагоре по Маунтин Роуд. Миналата нощ отново дойде, точно преди да затворят, и поръча сандвич и кафе.

Този тип беше много смешен, мислеше си Дюк, докато търкаше и бършеше безупречно блестящия барплот. Когато го попита дали участва в срещата на випускниците от „Стоункрофт“, той му отговори много загадъчно. Каза: „Аз съм срещата.“

Дюк натопи гъбата в топлата вода и я изстиска. Може би утре, когато дойде, ще поръча на Сю да го обслужи, а сам ще седне в колата и ще го проследи да види при кого ходи на Маунтин Роуд, реши той. Чудеше се дали не е при Маргарет Миле. Тя бе разведена от няколко години и всички знаеха, че си търси гадже. Никому нямаше да навреди, ако провери.

Дюк си наля чаша кафе. Откакто се проведе тази срещи миналия уикенд, тук доста неща се пораздвижиха, установи той. Ако мълчаливецът спре тази вечер, за да купи сандвич и кафе, щеше го попита за красавицата, дето преди малки беше тук. Струваше му се, че също е от техните, пък и е доста привлекателна, така че нямаше как оня тип да не се сети коя е. Колко странно, да не знае името на собствената си дъщеря. Може би той щеше да го светне какво става с нея.

Дюк се подхилна доволно и изцъка с език, докато допиваше поредната доза кафе. Сю винаги му повтаряше, че любопитството убива котката. „Аз не съм любопитен — увери сам себе си той. — Само искам да знам какво става.“

68

В дванадесет часа Сам Дийган почука на вратата на областния прокурор и влезе, без да дочака отговор.

Рич Стивънс се бе заровил в бележките, пръснати по бюрото му. Вдигна глава и изражението му показваше несъмнено раздразнение от нахлуването и внезапното прекъсване.

— Рич, извинявай, че те безпокоя, но е много важно — обясни бързо Сам. — Ще направим голяма грешка, ако не вземем заплахата към дъщерята на Джийн Шеридан на сериозно. Получих съобщение по телефона от Крейг Майкълсън, адвоката, който е уредил осиновяването. Току-що говорих с него. Майкълсън е влязъл във връзка с осиновителите. Бащата е генерал-полковник от Пентагона. Момичето е кадет във втори курс в Уест Пойнт. Генералът се е обадил и я попитал дали някога се е срещала с Лора Уилкокс. Отговорът е бил категорично не. И освен това не си спомня къде е загубила четката си за коса.

Върху лицето на Рич Стъвънс нямаше и следа от първоначалното раздразнение, когато се облегна назад и сплете пръстите на ръцете си — знак за онези, които го познаваха, че е дълбоко разтревожен.

— Само това ни липсваше! — извика той. — Дъщерята на генерал-полковник, заплашвана от неизвестен луд. Организирали ли са охрана на момичето в Уест Пойнт?

— От онова, което ми разказа Майкълсън, разбрах, че имала два тежки изпита, единият утре, другият в петък. Разсмяла се на предположението, че може да напусне територията на академията. Бащата не искал да я разсейва, като й каже за заплахите. Той и майката летят утре, за да се срещнат с Джийн Шеридан. Генералът иска да дойде тук и да говори с теб в петък сутринта.

— Кой е той?

— Майкълсън отказа да ми каже името по телефона. Момичето знае, че е осиновено, но до тази сутрин генералът и жена му нямали никаква представа за самоличността на истинските родители. Джийн Шеридан се кълне, че никога и пред никого не е споменавала нито дума за бебето, докато не е започнала да получава странните факсове. Според мен оня, който е открил истината за бебето и знае кои са осиновителите, е научил това още по времето, когато е било родено. Майкълсън е сигурен, че неговите досиета никога не са били виждани от очите на друг човек. Джийн Шеридан подозира, че информацията е изтекла от кабинета на лекаря, на когото е била пациентка като бременна, което ни дава отправна точка. Ще се опитаме да открием кой може да е имал достъп до досиетата и медицинските картони.

— В такъв случай, ако Лора Уилкокс не е замесена в заплахите и не е изпратила последния факс, с който да се извини, то аз съм си сложил главата в торбата, след като обявих публично, че изчезването й е рекламен трик — рече горчиво Стивънс.

— Все още не сме сигурни за тази част от играта, но можем да бъдем абсолютно уверени, че не тя заплашва момичето. Откъдето отново произтича въпросът — ако Лора не е изпратила факса, дали той не е изпратен, за да се откажем от разследването?

— Което ти наредих да направиш. Добре, Сам. Ще те изтегля от убийствата. Искам да знам името на момичето. И ще те попитам отново: Абсолютно сигурен ли е генералът, че тя е в безопасност?

— Според Майкълсън, да, защото има изпити. Той казва, че ако не е на занималия, тогава учи в стаята си. Тя уверила баща си, че няма да напуска общежитието в Уест Пойнт.

— Тогава, като знаем системата за сигурност в академията, ще смятаме, че поне засега е в безопасност. Това звучи успокоително.

— Аз не съм толкова сигурен. Това, че е бил на територията на Уест Пойнт, не е спасило баща й. Истинският й баща отвърна намръщено Сам. — И той е бил кадет. Две седмици преди дипломирането си е станал жертва на шофьор, който го е блъснал и избягал. Убиецът не е открит.

— Има ли някакво съмнение, че не е било пътна злополука? — попита остро Стивънс.

— Както ми разказа Джийн Шеридан, нямало доказателства, че Рийд Торнтън, така се казва момчето, е бил блъснат нарочно. Всички смятали, че шофьорът се е уплашил, след като го е ударил, и е избягал. Но в светлината на всичко, което се случва, идеята да се поровим още в този случай не е лоша.

— Тогава го направи, Сам! Всемогъщи Боже! Можеш ли да си представиш какво ще стане ако медиите подушат нещо? Дъщерята на генерал-полковник, кадет от Уест Пойнт, заплашена! Родният й баща, също кадет, загинал в мистериозна катастрофа в академията. Родната й майка — прочута историчка и писателка на книги!

— Има и още — продължи Сам. — Бащата на Рийд Торнтън е бригаден генерал. Той все още не знае, че има внучка.

— Сам, ще те попитам още само веднъж и за последен път! Сигурен ли си, че момичето е в безопасност?

— Трябва да приема факта, че осиновителят й смята така.

Когато стана, забеляза купчината документи върху бюрото на прокурора.

— Нещо ново за убийствата?

— За часовете, през които ти беше навън, направо загубих бройката на обажданията, които се изляха отгоре ни във връзка с подозрително изглеждащи мъже. Една жена твърдеше, че е била преследвана от супермаркета. Забелязала номера на колата. Заподозреният се оказа агент на ФБР, който отивал да види майка си. Имаме две обаждания за подозрителни коли в двора на училища. И двете се оказаха на бащи, които чакат децата си. Имаме и един луд, който признава, че е извършил убийствата. Единственият проблем е, че е бил в затвора през последния месец.

— Да са се обадили медиуми или врачки?

— Да, разбира се. Цели три.

Телефонът иззвъня. Рич Стивънс го вдигна, след което сложи ръка на слушалката.

— Свързват ме с губернатора — прошепна той и вдигна вежди.

Докато излизаше, Сам чу как прокурорът произнася:

— Добро утро, губернаторе. Да, това е много сериозен проблем, но ние работим денонощно…

За да открием извършителя и да го изправим пред съда, продължи мисълта му Сам. Да се надяваме, че това ще стане, преди още метални бухали да бъдат намерени в или върху дрехите на други мъртви жени.

В това число и едно момиче на деветнадесет години, кадет от Уест Пойнт, премина вледеняваща мисъл през главата му, докато вървеше по коридора към собствения си кабинет.

69

— Лили… Мередит… Лили… Мередит — шепнеше Джийн, докато вървеше по Маунтин Роуд с ръце в джобовете. Очилата криеха сълзите на щастие, които не можеше да преглътне.

Не бе сигурна защо тръгна по улицата. Знаеше само, че когато излезе от кафенето, не бе в състояние да се върне в хотела. Подминаваше къщи, които бяха принадлежали на съседите им преди години. Колко от тях все още живееха тук? — запита се Джийн. Надяваше се само да не налети на някой познат.

Забави крачка, приближавайки къщата, в който бе живяла. Когато мина оттук в неделя сутринта, нямаше възможността да разгледа по-внимателно какво бяха сторили сегашните собственици. Сега се огледа. На улицата нямаше жив човек, който да я наблюдава. За момент спря и сложи ръцете си върху плетената ограда, която ограждаше имота.

Сигурно са добавили още две нови спални, когато са я ремонтирали, реши Джийн, докато я изучаваше. Когато тя живееше тук, имаше само три спални, за всеки по една — за мама, татко и за нея. Когато бяха деца, Лора често я питаше:

— Защо родителите ти не спят заедно? Не се ли обичат?

Беше прочела в едно женско списание, че жената може да не спи в една и съща стая с мъжа си, ако той хърка. Затова бе отвърнала, че баща й хърка. А Лора бе възразила:

— И моят хърка, но те все още спят заедно.

— Е, и моите понякога — бе казала примирително.

Само че това не беше вярно.

Сега погледна двата централни прозореца на втория етаж. Това бяха прозорците на нейната стая, помисли си Джийн. Господи, как мразеше тапетите на цветя. Бяха толкова натрапчиви! Когато бе на петнадесет, бе помолила баща си да покрие стените с лавици. Той наистина беше много сръчен и го биваше за такива работи. Майка й се противопостави, но той ги направи. След това ги бе напълнила с книги, които скриха тапетите, и бе нарекла стаята си библиотеката.

Спомняше си първия ден, когато вече бе сигурна, че й закъснява. И как през следващите дни се молеше да й дойде. Обещаваше на Господ, че ще направи всичко, което поиска от нея, само да не е бременна.

„Сега обаче съм щастлива, че бях — помисли си яростно Джийн. — Лили… не, Мередит. Може би ще я срещна съвсем скоро, още този уикенд. Вероятно ще се изтърва и ще я нарека Лили, след това ще трябва дай обяснявам, макар че дотогава тя сигурно ще е разбрала. Колко ли е висока? Рийд беше над един и осемдесет и ми е казал, че баща му и дядо му били още по-високи.“

Лили бе в безопасност — това бе най-важното нещо на света. Но Крейг Майкълсън бе сигурен, че тя никога не е срещала Лора. Тогава откъде Лора знаеше за факсовете?

Джийн се обърна с намерението да тръгне към „Глен-Ридж“, но импулсивно подмина своята къща и застана пред старата къща на Лора. Първата в съседство.

Както бегло бе зърнала от колата си в неделя сутринта, къщата и дворът бяха добре поддържани. Постройката изглеждаше наскоро боядисана, покрай пътеката цъфтяха есенни цветя, а моравата бе почистена от падналите листа. Въпреки това всички прозорци бяха със спуснати капаци и сградата изглеждаше необитаема и имаше неприветлив вид. Защо някой ще си купува къща, ще я ремонтира, ще я поддържа, а няма да живее в нея? — запита се Джийн. Беше чувала слухове, че собственикът е Джак Емерсън. Той имаше репутацията на женкар. Може би я държеше като тайно любовно гнездо, където да води гаджетата си. Ако наистина е негова, сега, когато жена му го е напуснала и се е преместила в Кънектикът, ще бъде интересно да се разбере дали все още има нужда от нея.

Не че това много я интересуваше, мили Боже! — помисли си Джийн, като се обърна и тръгна към хотела. Беше й все едно. Със съзнателно усилие на волята тя се опита да не мисли за срещата си с Лили, а да се концентрира върху Лора и новия сценарий, който се подреждаше в главата й.

Роби Брент.

Дали той не бе човекът, които стоеше зад факсовете, свързани с Лили, запита се Джийн, опитвайки се да подреди фактите и да осмисли положението. Може би преди години е научил за бременността й. Може би е осъзнал, че ще бъде обвинен заради изпращането на заплахите и сега иска да прехвърли вината на Лора, защото смята, че Джийни вероятно ще изпита съжаление към нея и ще й прости.

Възможно е, реши тя, като подмина деликатесния магазин и махна неохотно на Дюк, който почука по стъклото и също й махна с ръка. Роби Брент е достатъчно гаден, за да открие по някакъв начин истината за Лили, и после, когато е разбрал за срещата, да започне да изпраща факсовете като жестока шега. Той правеше по няколко бенефиса в годината. Възможно е да е срещнал семейството й по този начин. А колко отвратителен беше на срещата, когато имитираше и се присмиваше на доктор Доунс и госпожица Бендер на вечерята! Дори начинът, по който подари чека си на „Стоункрофт“, беше обиден.

Това беше сценарий, който според нея имаше смисъл. Ако Роби бе изпратил факсовете и четката, сигурно се е уплашил, че ще го обвинят в криминално престъпление, размишляваше Джийн. Ако е планирал рекламният трик с Лора, то това е било като предпазна мярка. В този случай вероятно ще се свърже с продуцентите си, за да измисли някаква история. Медиите са по петите му и ще го преследват до дупка за обяснение.

От друга страна, знаеше, че Джак Емерсън е работил вечер в кабинета на доктор Конърс и може да се е добрал по някакъв начин до папките на лекаря. Също така трябваше да разбере защо Марк е попитал жената на рецепцията дали за нея се е получил факс и е бил разочарован да научи, че не. Е, това поне можеше да разбере още тази вечер, реши Джийн, като тръгна по алеята, която водеше към „Глен-Ридж“.

Когато влезе във фоайето, я обгърна топлина и тя осъзна, че досега бе треперила от студ. Трябваше да се качи горе и да се потопя във ваната. Но вместо това отиде отново на рецепцията, където Еми Саш бе заета с регистрирането на новопристигналите гости за срещата на „Старбрайт“. Тя вдигна вътрешния телефон, но докато новият клиент, когото Еми чакаше, бръкне в чантата, за да извади портфейла си, Джийн успя да хване погледа й и да попита:

— Има ли факсове за мен?

— Не — прошепна Еми. — Можете да разчитате на мен, доктор Шеридан. Повече грешки няма да има.

Джийн кимна и помоли оператора да я свърже с Марк. Той отговори още при първото позвъняване.

— Джийн, тревожих се за теб!

— Ти също ме разтревожи — отвърна тя с доста равен тон. — Вече е почти един, а аз не съм сложила нищо в устата си, освен чаша кафе. Отивам в кафенето. Ще се радвам, ако дойдеш с мен, но не си прави труда да спираш на рецепцията и да проверяваш дали съм получила нови факсове. Не съм.

70

Верен на думата, която даде на директора Доунс, Джейк Перкинс отиде направо в класната стая, която използваха за редакция на вестника. Тук той се разрови из албумите със снимки, направени през четирите години, през които Лора Уилкокс е била ученичка в „Стоункрофт“. В процеса на подготовката за срещата беше разгледал годишните албуми и бе открил много нейни снимки. Но сега искаше да намери други. Може би някои, които да са малко по-естествени и по-искрени.

За един час намери няколко, които отлично отговаряха на идеята му. Лора бе играла в няколко училищни пиеси. Едната от тях беше музикална и той попадна на страхотна снимка, на която тя танцуваше и изпъкваше сред групата с ослепителната си усмивка и изваяни крака. Без съмнение беше страхотна, помисли си Джейк. Ако сега беше ученичка, едва ли щеше да има момче в гимназията, което да не се опита да привлече вниманието й.

Той се разкикоти сам, като си помисли за начина, по който едно момче е трябвало да спечели разположението на едно момиче тогава. Вероятно като носи учебниците й до вкъщи. Днес щеше да й предложи да я закара до тях със своя „Корвет“.

Когато разгледа снимката от деня на дипломирането, очите му се разшириха. Използваше увеличително стъкло, за да види по-добре лицата на випускниците. Лора, разбира се, изглеждаше най-красива. Дългата й коса бе разпиляна по раменете. Бе успяла да бъде привлекателна дори с тази глупава квадратна шапка на главата. Всъщност лицето на Джийн Шеридан бе онова, което го шокира. Ръцете й бяха стиснати. Очите й сякаш бяха пълни със сълзи. Изглежда тъжна, помисли си Джейк, искрено тъжна. Като я гледаше, човек не можеше да предположи, че току-що е получила златен медал по история и стипендия за „Брин Моур“. Напротив, можеше да се закълне, че изражението й е като на обречен, на когото остават два дни живот. Може би й беше мъчно, че напуска това прекрасно място? Кой знае!

Джейк местеше лупата от едно лице към друго, като търсеше сред тях почетните гости на срещата. Откри ги един по един. Сега всички бяха силно променени, помисли си той. На тази стара снимка някои от тях изглеждаха като истински смотаняци. Гордън Амори например беше неузнаваем.

Господи! Колко грозно е било това момче, помисли си Джейк. Джак Емерсън още тогава си е бил дебеланко. Картър Стюарт пък се е нуждаел от подстригване — не, глупости, от пълно преправяне. Склонността към оплешивяване на късовратия Роби Брент се забелязваше още тогава. Марк Флайшман приличаше на стърчаща антена с една глава над другите. До него бе Джоуел Нийман. „О, Боже! И това ако е Ромео — помисли си Джейк. — Ако аз бях Жулиета, щях да се самоубия при мисълта да се целувам с него.“

След това забеляза нещо интересно. Усмивките на повечето абитуриенти бяха празни и изкуствени. От онези, които хората слагат на лицата си, когато правят групови снимки. Най-широката усмивка обаче бе върху лицето на едно от момчетата, което не гледаше директно в камерата, а бе вперило поглед в Джийн Шеридан. Идеален пример за контраст, помисли си Джейк. Тя изглежда така, сякаш е загубила най-близкия си човек, а той се е ухилил до уши, сякаш примира от радост.

Джейк поклати глава, докато разглеждаше купчината от снимки на масата пред себе си. Сега вече имаше достатъчно, реши той. Следващото, което трябваше да направи, бе да говори с Джил Ферис, учителката, която отговаряше за вестника. „Тя е арабия. Ще я навия да ми позволи да използвам снимката на танцуващата Лора за първа страница, а тази от деня на дипломирането — за последна. Между тях ще развия основната тема на статията — момичето, което бе имало всичко, а сега се пързаляше към пропастта, и неудачниците, които бяха преуспели.“

Следващата стъпка бе да отиде в студиото, където се пазеше фотооборудването. Там намери госпожа Ферис, която му позволи да вземе тежкия старомоден фотоапарат, с който той обичаше да снима. Според него беше по-добър от цифровите и имаше разделителна способност, каквато нито един съвременен апарат не притежаваше. Фактът, че беше огромен и трябваше да го влачи в калъф на рамото си, не го притесняваше, когато имаше важна задача и особено когато тази задача му лежеше на сърцето.

Трябваше да признае, че наскоро получената шофьорска книжка и десетгодишното „Субару“, което родителите му купиха, правеха разходките из града значително по-лесни, отколкото когато бе блуждаещ репортер на велосипед.

С фотоапарата през рамо, бележник и молив в единия джоб, магнетофон в другия, в случай че попадне на някой, който си заслужаваше да бъде интервюиран, Джейк тръгна на път.

Нямаше търпение да снима къщата, в която Лора бе израснала. Щеше да я снима и отпред, и отзад. Освен това в същата тази къща преди двадесет години зверски бе убита студентката по медицина Карън Съмърс и полицията бе сигурна, че убиецът е влязъл през задната врата. Това щеше да добави допълнителен щрих към статията му и да привлече още повече интерес, реши той.

71

Картър Стюарт прекара по-голяма част от сутринта в сряда в апартамента си в хотел „Хъдсън Вали“. Същия следобед си бе уредил среща с Пиърс Елисън, режисьора на новата му пиеса, и щеше да отиде в неговия дом. Имаха намерение да обсъдят промените, които искаше режисьорът, но Стюарт смяташе първо да извърши сам някои поправки в текста.

Благодаря ти, Лора, помисли си той, усмихвайки се злобно, докато правеше тънки промени в характера на лекомислената блондинка, която убиваха във второ действие. Отчаяние до безразсъдство, помисли си той — ето какво бе пропуснал. На повърхността тя е блестяща, но подсъзнателно се усеща колко уплашена и отчаяна е всъщност. Готова е да направи всичко, за да се спаси.

Картър мразеше да го прекъсват, когато пише. Това беше факт, който агентът му Тим Дейвис знаеше отлично. Но в единадесет часа звънът на телефона наруши концентрацията му. Беше точно Тим.

Той започна с безкрайни и изобилни извинения.

— Картър, знам, че работиш, и ти обещах да не те безпокоя, освен ако не е абсолютно наложително, но…

— Дано да е абсолютно наложително, Тим — изсъска безмилостно Картър.

— Работата е, че току-що се чух с Ангъс Шел. Той е агент на Роби Брент и направо се е побъркал. Роби му е обещал да изпрати редакцията на сценария за новия сериал най-късно до вчера, а все още го няма. Ангъс му оставил една дузина съобщения, но няма отговор. От Роби ни вест, ни кост. Спонсорът вече е бесен заради рекламния трик, в който Роби е въвлякъл Лора Уилкокс, както твърдят медиите. Заплашва, че ще се откаже от сериите.

— Което изобщо не ме засяга — отвърна Стюарт с полярен тон.

— Картър, онзи ден ми спомена, че Роби имал намерение да ти покаже редакциите, които е направил. Виждал ли си ги?

— Не съм. В интерес на истината, когато си направих труда да отида в хотела му, за да ги прегледам, него го нямаше. И оттогава не съм го чувал. А сега, ако ме извиниш, работех много добре, докато не ме прекъсна.

— Картър, моля те, почакай. Позволи ми да си изясня нещата. Ти смяташ ли, че Роби е направил поправките, както е обещал на спонсора?

— Тим, опитай се да ме разбереш правилно! Да, смятам, че Роби е направил поправките. Поне така ми каза. Помоли ме да ги погледна. Обещах му. Когато отидох в хотела, него го нямаше. С други думи, ще повторя, за да бъда пределно ясен — направил е редакцията и ми загуби времето.

— Картър, съжалявам. Наистина съжалявам — рече Тим Дейвис разтревожен, че е ядосал клиента си. — Джо Дийн и Барбара Монро вече са били избрани за главните роли и за тях това е много важно. Освен това сериалът ще струва цяло състояние. Научих от пресата, че Уилкокс и Роби са оставили почти целия си багаж в хотела. Би ли могъл, моля те — умолявам те! — да провериш дали случайно не е оставил и сценария в стаята си? Когато последния път говорих с него, той се похвали, че сътрудниците му щели да направят сценария весел. Той рядко използва тази дума, но когато го направи, значи го мисли. Ако успеем да го получим по пощата за една нощ, може би ще успеем да спасим шоуто. Спонсорът иска взривяваща комедия, а всички знаем, че Роби е в състояние да я направи.

Картър Стюарт не отговори нищо.

— Картър, не обичам да поемам неоправдани рискове, но преди дванадесет години, когато почука на вратата ми, аз ти отворих и продуцирах първата ти пиеса. Не ме разбирай погрешно. Оттогава, разбира се, всичко за мен е чудесно, но точно сега те моля не за себе си, а за Джо и Барбара. Аз ти дадох твоя шанс. Днес искам ти да им дадеш техния.

— Тим, ти си толкова красноречив, че едва не ме разплака — отговори Картър Стюарт, но сега тонът му беше развеселен. — Със сигурност има нещо вярно в слуховете, че зад приятелството ти със старата ти дружка Ангъс и зад бащинските ти чувства към младите таланти се крие и още нещо. Някой ден ще трябва да ми разкажеш повече за това. След като вече успя напълно да разбиеш творческата ми концентрация, ще отида до хотела на Роби и ще видя дали мога да вляза в стаята му. Опитай се да ми разчистиш пътя, като се обадиш предварително на рецепцията и ги убедиш, че си агентът му. Обясни им, че Роби те е инструктирал да ме изпратиш да прибера сценария.

— Картър, не знам как…

— Да ми благодариш ли? Сигурен съм, че не можеш. Чао, Тим.

Той облече пуловера и изтърканите си джинси. Якето и шапката му бяха на стола, където ги бе захвърлил по-рано. С въздишка, изразяваща раздразнение, Картър взе якето си и посегна за шапката. Телефонът иззвъня секунда преди да излезе от стаята. Беше директорът Доунс, който го канеше на коктейл и вечеря в резиденцията на „Стоункрофт“.

Това е последното нещо на земята, което му трябваше, помисли си Картър.

— О, много съжалявам — отговори той, — но имам други планове за вечеря. — Със самия себе си, добави наум.

— Тогава може би само за по едно питие — предложи нервно Доунс. — Ще го приема като огромна услуга, Картър. Разбираш ли, повикал съм фотограф, който да ни снима. Теб и останалите удостоени, които все още са в града.

Останалите, които са все още в града — това беше добър начин на изразяване, помисли си саркастично Картър.

— Страхувам се, че… — започна той.

— О, моля те, Картър! Няма да те задържам. Но в светлината на събитията, които се развиха през последните дни, наистина се нуждая от снимка на четиримата изтъкнати възпитаници на гимназията, които са заслужили нашия почетен медал. Трябва ми, за да сменя груповите снимки, които направихме на вечерята. Може би разбираш колко важно ще бъде това, когато започнем кампанията по строежа.

В лаещия смях на Картър нямаше и намек за веселие.

— Днес изглежда е моят ден за изкупление на всички грехове, които съм направил в живота си — рече той. — Кога искаш да дойда?

— В седем ще бъде идеално. — Гласът на директора Доунс преливаше от благодарност.

— Много добре.

Един час по-късно Картър Стюарт беше в стаята на Роби в „Глен-Ридж“. Заедно с него бяха и Джъстин Левис — управител на хотела, и Джеръм Уорън — заместник-управител. Двамата бяха видимо объркани от онова, което според тях представляваше потенциална заплаха за реномето на хотела — да позволят на Стюарт да вземе нещо от чужда стая.

Той отиде до бюрото. Върху него лежеше дебел куп листа. Прегледа набързо страниците и каза на двамата мъже:

— Това е. Както ви обясних и както сами можете да се уверите, това са ръкописите, които господин Брент е редактирал. Същите, от които студиото, което ще прави сериала, се нуждае моментално. Аз обаче нито за миг няма да поема отговорност за тях. — Той посочи с пръст Джъстин Левис. — Вие ще ги вземете. — Сетне обърна пръста си към Джеръм Уорън. — А вие ще държите плика, в който той ще ги сложи. После може да хвърлите ези-тура кой от двамата да го адресира. Е? Сега доволни ли сте?

— Разбира се, сър — отвърна нервно Левис. — Надявам се, че разбирате нашето положение и защо трябва да бъдем толкова внимателни.

Картър Стюарт не им отговори. Той гледаше бележката, която Роби Брент бе залепил на телефона.

„Среща с Хауи във вторник в три — да му покажа сценариите.“

Управителят също я видя.

— Господин Стюарт — рече той. — Разбирах, че вие сте човекът, който е имал среща с господин Брент, за да обсъдите сценария.

— Точно така.

— Тогава мога ли да попитам кой е този Хауи?

— Господин Брент има предвид мен. Това е наша стара ученическа шега.

— Аха, разбирам.

— Сигурен съм, че разбирате. Господин Левис, чували ли сте някога поговорката, че който се смее последен, се смее най-добре?

— Да — отговори Джъстин Левис и заклати глава в знак на потвърждение.

— Добре. — Картър Стюарт започна да се смее. — Тя е много подходяща за тази ситуация. А сега позволете ми да ви продиктувам адреса.

72

След като напусна кабинета на Рич Стивънс, Сам слезе в кафенето на съда и си поръча кафе и сандвич с шунка и сирене за из път.

— Имате предвид „обут“ — каза му новият барман с усмивка. Като забеляза физиономията на Сам, изразяваща пълно недоумение, той обясни. — Вече не се казва сандвич за из път, а „обут сандвич“.

Можеше да прекара остатъка от живота си, без да знае това, помисли си Сам, докато се връщаше към своя офис. Извади сандвича от книжната кесия и го сложи върху бюрото си, след което включи компютъра. След по-малко от час, когато сандвичът бе изяден и последната глътка кафе бе изпита, той имаше пред себе си всичката информация, която успя да намери за Лора Уилкокс.

Трябваше да признае, че човек наистина може да открие много неща в интернет, но и да загуби много време. Беше търсил разни подробности от миналото й, които евентуално не бяха намерили място в официалната й биография, но въпреки това не бе успял да попадне на нещо, което да му свърши работа.

Тъй като имаше потискащо дълъг списък със справки за Лора Уилкокс, той започна да отваря онези, които му се струваше, че може да се окажат полезни. Първият брак на Лора, когато е била на двадесет и четири, е бил с Доминик Рубироза, пластичен хирург в Холивуд.

— Лора е толкова красива, че в нашия дом талантът ми е безполезен — беше казал той след сватбената церемония.

Сам направи гримаса. Колко трогателно, особено след като бракът им бе продължил точно единадесет месеца. Какво ли е станало с Рубироза? — запита се Сам. Може би все още поддържа връзка с Лора. Реши да го потърси и намери статия, която включваше снимка с втората му жена и думите му след сватбата им. „Моника е толкова красива, че няма да има нужда от моите професионални умения“ — беше изявлението на Рубироза него ден.

— Малка вариация, но не достатъчна. Какъв негодник! — произнесе на глас Сам и се върна към първата сватба на Лора.

Имаше снимка на родителите й — Уилям и Евелин Уилкокс от Палм Бийч. Когато в понеделник Лора не се появи, Еди Заро изпрати съобщение до телефона им с молба да се свържат със Сам. Тъй като те не отговориха, той помоли полицията в Палм Бийч да отиде до дома им. Една осведомена съседка клюкарка бе помогнала на полицая с информацията, че са на пътешествие по море, но не е сигурна точно къде.

Жената бе добавила, че те много се грижели за себе си, според думите й „били ексцентрични стари хора“ и имала впечатлението, че са сърдити на дъщеря си заради някои глупости, излезли във връзка с втория й развод.

На корабите се получават новини, помисли си Сам. При целия медиен шум, който се вдигна около Лора през последните дни, би трябвало родителите й да се заинтересуват, да се обадят отнякъде. Беше странно, че от тях нямаше никаква вест. Ще трябва да разбере дали полицията в Палм Бийч не може да се поразрови по-надълбоко и да открие на какво пътешествие са. Твърде е възможно Лора да им се е обадила, за да не се тревожат за нея.

Той вдигна глава, когато Джой Лако влезе в кабинета му.

— Шефът току-що ме отстрани от следствието за убийствата — рече тя. — Изпрати ме да работя с теб. Каза, че ще ми обясниш.

По лицето й можеше да прочете, че не е особено щастлива от тази смяна.

Раздразнението й обаче премина веднага, след като Сам я запозна с онова, което бяха научили за Джийн Шеридан и нейната дъщеря Лили. Фактът, че човекът осиновил Лили, беше генерал-лейтенант, и откритието, че е невъзможно Лора Уилкокс да е изпратила последния факс до Джийн, в който твърдеше, че стои зад заплахите, бяха причината за тази промяна.

— Аз все още не мога да повярвам, че пет жени, които са седели на една и съща маса в „Стоункрофт“, са мъртви по реда, по който са седели на нея — завърши Сам. — Ако това не е някакъв невероятен обрат на съдбата, то означава, че Лора е обречена да бъде следващата, която ще умре.

— Така. Имаш две изчезнали знаменитости, което може да бъде, но може и да не бъде рекламен трик. Имаш едно момиче — кадет в Уест Пойнт, което е осиновено от генерал и е заплашвано от неизвестно лице. Имаш и пет жени, които са умрели по реда, в който са седели на масата за обяд в училище. Не се изненадвам, че Рич смята, че се нуждаеш от помощ — направи обобщение Джой.

— Аз наистина се нуждая от помощ — потвърди Сам. — Намирането на Лора Уилкокс е от първостепенна важност. Първо, защото очевидно е в опасност, ако може да се докаже, че петте смъртни случая са убийства, и второ — защото тя може да е знаела за Лили и да е казала на някой друг за нея.

— Нещо за семейството й? Близките приятели? Говори ли с агента й? — Лако извади бележник и с молив в ръка зачака отговорите на Сам.

— Задаваш точните въпроси. В понеделник потърсих агента й. Оказа се, че самата Алисън Кендал е движела работите на Лора. Тя е мъртва от месец, но никой друг от агенцията не е пожелал да я поеме.

— Това е необикновено — рече Джой. — Мисля, че да спечелиш актьор, е едно от първите неща, за което се избиват.

— Причината може да е, че Лора им е длъжница. Давали са й аванси. Алисън може и да е дундуркала Лора и да й е прощавала, но новият изпълнителен директор — едва ли. Обещаха да ми се обадят, ако се чуят с нея. Но не разчитай на тях. Имам чувството, че агенцията не се интересува особено от Лора.

— Тя не се е появявала в нищо по-значително след „Окръг Хендерсън“ и не е на екрана от няколко години. При всички новоизгряващи като пуканки двадесетгодишни звезди сигурно вече я смятат за стара според холивудските стандарти — отбеляза сухо Джой.

— Вероятно си права — съгласи се Сам. — Опитваме се също да открием родителите й, за да разберем дали не се е свързала с тях. Вече говорих със следователя в Калифорния, който е разследвал смъртта на Алисън Кендал, и той каза, че е нямало никакви свидетелства или доказателства за отмъщение или убийство. Но аз не съм доволен. Когато съобщих на Рич Стивънс за масата, на която момичетата са обядвали, той издаде заповед до всички полицейски управления, които са водили разследванията, да ни доставят досиетата за смъртта им. Най-старото е с двадесетгодишна давност, така че, докато получим всички, събирането на информация може да се проточи до края на седмицата. Сетне ще трябва да ги прегледаме под лупа и да видим какво ще изскочи от тях.

Той изчака, докато Джо приключи да записва в бележника си, и продължи.

— Искам да влезеш в уебсайта на вестниците, където са били отразени така наречените три нещастни случая, и да видиш дали на времето са възникнали някакви въпроси във връзка със смъртта на момичетата. Първата е умряла в колата си, когато е паднала в река Потомак. Втората е изчезнала в лавина в Сноубърд. Третата е загинала, когато самолетът, който е пилотирала, катастрофирал. Алисън е четвъртата. Накрая искам да видиш какво е написано за предполагаемото самоубийство на петото момиче от масата.

Сам предугади следващия въпрос на Джой и отговори, преди да го е задала.

— Имам имената, датите и къде са умрели. Тук. — Той посочи напечатания лист върху бюрото си. — Може да го копираш. След това искам да откриеш какво пише в интернет за Роби Брент, може да ни бъде полезно. Предупреждавам те, Джой. Дори и двамата да се скъсаме от работа, ще ни отнеме доста време.

Той стана и се протегна.

— Когато свършим с всичко това, ще се обадя на вдовицата на доктор Конърс и ще й кажа, че искам да я посетя. Жена е на лекаря, изродил бебето на Джийн Шеридан. Джийн се е срещнала с нея преди ден и определено останала с чувството, че крие нещо. Нещо, което я изнервя. Може би аз ще успея да го изкопча от нея.

— Сам, аз съм много добра в търсенето на информация по интернет и вероятно съм сто пъти по-бърза от теб. Остави тази работа на мен, а ти иди да се видиш с жената на доктора.

— Вдовицата на доктора — поправи я той и се учуди защо сметна за необходимо да я поправи. Може би защото Кейт беше в главата му през целия ден. „Аз не съм съпругът на Кейт — помисли си Сам. — Аз съм вдовец. Има разлика колкото между деня и нощта.“

Ако Джой бе изненадана от забележката, поне не го показа, а просто взе списъка от масата.

— Ще видя какво ще открия. Ще ти се обадя по-късно.

Дороти Конърс нямаше желание да се види с Джийн, а когато й се обади Сам, твърдо отричаше, че има никаква информация, която би могла да му бъде от полза. Детективът осъзна, че ще се наложи да бъде твърд с нея, затова заяви:

— Госпожо Конърс, оставете на мен да реша дали можете, или не можете да помогнете на разследването. Ще отнема не повече от петнадесет минути от времето ви.

Тя неохотно се съгласи да се види с него в три същия следобед.

Телефонът му иззвъня в мига, в който го остави на бюрото си. Беше Тони Гомес, шеф на полицията в Корнуол. Бяха стари приятели.

— Сам, познаваш ли някакво хлапе на име Джейк Перкинс? — попита го той.

„О, Боже! Дали го познавам?“ — въздъхна Сам, като завъртя очи към тавана, където се предполагаше, че се намират небесата и резиденцията на Господ Бог.

— Да, Тони. Какво е направил?

— Обикаля из града и снима къщи. Получих оплакване от няколко души, които подозират, че се кани да ги обере.

— Това са глупости, забрави — успокои го Сам. — Той е безвреден. Въобразява си, че е криминален репортер.

— Май има доста развинтено въображение. Казва, че работел върху изчезването на Лора Уилкокс като твой специален помощник. Ще го потвърдиш ли?

— Мой специален помощник ли? За Бога! — Сам се разсмя от сърце. — Я го тикни зад решетките — предложи той. — И когато го направиш, опитай се да загубиш ключа. Ще ти се обадя, Тони.

73

— Джийн, имах съвсем основателна причина да питам на рецепцията дали си получила факс или не — започна спокойно Марк, когато отиде при нея в кафенето.

— Тогава ми я кажи — отговори му тя. Гласът й беше тих и спокоен, както и неговият.

Сервитьорката я бе настанила на същата маса, на която бяха седели предния ден. Но днес топлотата и чувството за интимност, с което бе пропита първата им среща, липсваха. Изражението на Марк беше тревожно и Джийн знаеше, че му бе прехвърлила съмненията и недоверието, които се зараждаха у нея.

Лили — по-точно Мередит, е в безопасност и скоро ще я види, мислеше си тя. Това беше важното. Алфата и омегата, които имаха значение сега. Но получаването на четката за коса миналия месец, после заплашителните факсове и червената роза на гроба на Рийд — всичко това я бе съсипало. Беше я изпълнило с тревога, от която се чувстваше разкъсана на части.

Би трябвало да получи последния факс вчера по обяд, помисли си Джийн, докато гледаше Марк. Имаше чувството, че се измерваха и проучваха, виждайки се днес в различна светлина. Мислеше, че може да вярва на Марк. Вчера бе толкова мил, разбиращ и загрижен, когато му разказа за Лили. А може би тайно се е подигравал зад гърба й?

Той също носеше екип за джогинг като нея. Неговият беше тъмнозелен и сякаш правеше очите му да изглеждат повече лешникови, отколкото кафяви. В тях се четеше тревога.

— Джийн, аз съм психиатър — започна Марк. — Моята работа е да се опитам да разбера как работи съзнанието. Знам, че си минала през достатъчно адски тревоги и без моя принос. Честно казано, надявах се, че ще продължиш да получаваш съобщения от оня, който ти ги праща.

— Защо?

— Защото това би било знак, че той или тя искат да поддържат връзка с теб. Сега вече, след като се чу с Лора, знаеш, че тя няма да нарани Лили. Но важното е, че тя се свърза с теб. Ето какво търсех вчера. Някой да се свърже с теб. И се разтревожих, когато ми казаха, че няма нищо. Защото това можеше да значи, че Лили наистина е в опасност.

Той я гледаше и тревогата му премина в удивление.

— Джийн, нима си помисли, че аз съм изпращал факсовете? Защото знаех, че онзи, който получи вчера късно следобед, е трябвало да пристигне по-рано? Наистина ли ти мина тази мисъл през ума?

Мълчанието й бе повече от красноречиво.

Вярваше ли му? — запита се Джийн. Не знаеше.

Сервитьорката застана до масата.

— Само кафе — поръча Джийн.

— Доколкото разбрах по телефона, не си яла нищо целия ден — рече Марк. — Някога в „Стоункрофт“ ти обичаше печен сандвич със сирене и домати. Все още ли го обичаш?

Тя кимна.

— Два печени сандвича със сирене и домати и две кафета — даде поръчката Марк. Изчака, докато сервитьорката се отдалечи на достатъчно разстояние, за да не ги чува, и отново проговори: — Все още не си казала нищо, Джийни. Не знам дали това означава, че ми вярваш или не, или може би не си сигурна. Признавам, че намирам подозрението ти за ужасно обидно, но мога да го разбера. Просто ми отговори на следното: Все още ли си убедена, че Лора е изпращала факсовете и Лили е в безопасност?

Не бива да му казва за обаждането на Крейг Майкълсън, реши Джийн. Не можеше да си позволи да вярва на никого.

— Да, смятам, че Лили е в безопасност — отговори предпазливо тя.

Марк веднага разбра, че крие нещо.

— Бедната Джийн — рече той. — Не знаеш на кого да вярваш, нали? Не мога да те обвинявам. Но какво смяташ да правиш сега? Просто ще стоиш тук и ще чакаш, докато Лора се появи?

— Поне през следващите няколко дни — каза Джийн, опитвайки се да даде колкото е възможно по-неопределен отговор. — А ти?

— Аз ще остана до петък сутринта. После трябва да се връщам. Имам пациенти, които се нуждаят от мен. За щастие предаванията ми вече са записани, но повече не мога да отлагам работата по следващите. И освен това от петък стаята ми е резервирана от някой, който ще пристигне за конференцията на крушките, лампите или там каквото и да е.

— Ще бъдат наградени сто от най-добрите продавачи — обясни му Джийн.

— Много повече от нас — отбеляза Марк. — Надявам се всички тези сто да се върнат невредими по домовете си. Допускам, че ще отговориш на директора Доунс дали ще бъдеш на коктейла и снимките тази вечер.

— Не знам за какво говориш — изненада се Джийн.

— Той вероятно е оставил съобщение на телефона ти. Ако не, скоро ще го направи. От онова, което каза на мен, разбрах, че иска да даде вечеря, но Картър и Гордън били заети. Всъщност аз също съм зает. Баща ми отново иска да вечерям с него.

— Тогава да смятам ли, че е отговорил на въпросите, които каза, че ще му зададеш? — попита Джийн.

— Да. Джийни, ти знаеш само половината от историята. Заслужаваш да чуеш и останалата половина. Брат ми Денис умря един месец след като завърши „Стоункрофт“. През есента трябваше да отиде в Йейл.

— Знам за нещастието — каза Джийн.

— Ти знаеш само част от историята — поправи я Марк. — Тъкмо бях завършил осми клас в „Свети Томас“ и през септември постъпвах в „Стоункрофт“. Родителите ми подариха на Денис кабрио за завършването. Ти най-вероятно не си го познавала, но той изпъкваше във всичко. Беше първи по успех в училище, капитан на бейзболния отбор, председател на ученическия комитет. Красавец, изглеждаше страхотно, беше весел, имаше чувство за хумор и беше истински готин пич. След четири помятания, майка ми бе успяла да роди своето златно отроче.

— Което означава, че ти е било трудно да се съревноваваш с него — отбеляза Джийн.

— Знам, че хората си мислеха точно това. Но Денис се държеше чудесно с мен. Много го обичах. Той беше моят по-голям брат, моят герой. Обожавах го и го боготворях.

Стори й се, че говори повече на себе си, отколкото на нея.

— Играехме заедно тенис. Научи ме да играя голф. Вземаше ме със себе си в колата си и понеже непрекъснато го молех, започна да ме учи и да карам.

— Но ти си бил на не повече от тринадесет или четиринадесет години?

— Бях на тринадесет. О, никога не карах на улицата, разбира се, а и той винаги седеше до мен. Къщата ни бе на подходящо място, не беше опасно. В следобеда на инцидента цял ден бях мрънкал на Денис да покарам. Накрая, около четири часа, той ми хвърли ключовете и каза: „Добре, влизай в колата. Идвам веднага.“ Седнах и зачаках. Броях минутите и мечтаех как ще се превърна в най-великия шофьор на пистата. Тогава се появиха няколко негови приятели и Денис отиде да поиграе малко баскетбол с тях. „Обещавам ти, само няколко коша. След час ще караш — извика той. — Изгаси мотора и дръпни ръчната спирачка.“ Бях разочарован, направо побеснях. Влязох в къщата и треснах вратата. Майка ми беше в кухнята. Казах й, че ще се радвам, ако колата на Денис се изтъркаля по хълма и се разбие в оградата. След четиридесет минути тя наистина се изпързаля надолу. Баскетболното игрище беше в началото на пътя. Другите момчета успяха да се разпръснат. Денис не можа да избяга.

— Марк, ти си психиатър. Трябва да знаеш, че вината не е била твоя.

Сервитьорката се върна със сандвичите и кафето. Марк отхапа от сандвича и отпи от кафето. Джийн можеше да види съвсем ясно как се бори с чувствата, които го измъчваха.

— Разумът ми казва същото. Но никой от родителите ми след това не се отнасяше по същия начин с мен. В очите на майка ми Денис беше едва ли не младенецът Христос. Мога да я разбера. Той притежаваше всичко. Беше така надарен! Чух я да споделя с татко, че аз сигурно нарочно не съм дръпнал ръчната спирачка, не за да нараня Денис, а защото съм се надявал да му го върна заради това, че ме е разочаровал.

— И какво каза баща ти?

— По-важното е какво не каза. Очаквах, че ще ме защити, но той не го направи. Тогава едно хлапе ми подшушна, че майка ми многократно заявявала как би предпочела Бог да вземе мен, а не Денис, ако е трябвало да прибере едно от момчетата й.

— Чух тази история — потвърди Джийн.

— Ти порасна, като през цялото време искаше да избягаш от родителите си, Джийн. Аз също. Чувствах, че двамата имаме сходна съдба. И двамата се хвърлихме отчаяно да получим високо образование и държахме устата си затворена. Виждала ли си родителите си?

— Баща ми живее на Хаваите. Посетих го миналата година. Има приятелка, която е много мила, но той твърди, че съсипаният му брак го е излекувал завинаги от желанието да тръгне отново към олтара. Прекарах няколко дни по Коледа с майка си, която сега изглежда истински щастлива. Тя и съпругът й няколко пъти вече ми идват на гости. Трябва да призная, че когато гледам как двамата се държат за ръцете и се гледат влюбено, и си спомня поведението й към баща ми, ми се струва, че съм изиграна. Предполагам, че всъщност негодувам, особено от факта, че когато бях на осемнадесет години, не смеех да се обърна за помощ към тях.

— Майка ми умря, когато бях в медицинския факултет продължи Марк. — Не ми казаха, че е получила удар и че е толкова болна. Бих могъл да скоча в самолета и да се върна, за да си взема последно сбогом с нея. Но тя не го поиска. Всъщност казала, че не желае да ме вижда. Приех го като окончателно отхвърляне. Не дойдох на погребението й. След това никога не се върнах у дома и с баща ми не поддържахме връзка цели четиринадесет години. — Той сви рамене. — Може би затова реших да стана психиатър. Доктор, лекуващ себе си. Все още се опитвам.

— Какви бяха въпросите, които зададе на баща си? Каза ми, че ти е отговорил.

— Първият бе защо не ме повика, когато майка ми е умирала.

Джийн хвана чашата с две ръце и я вдигна.

— Той какво ти отговори?

— Обясни ми, че мама била напълно заблудена. Малко преди да получи сърдечния удар, ходила на психиатър, според когото по-малкият й син нарочно е освободил ръчната спирачка, защото е ревнувал брат си и е искал да му отмъсти. Тя винаги бе вярвала във възможността аз да съм го направил, но психиатърът бе сложил капака. Това може би е причинило и сърдечния удар. Искаш ли да чуеш другия въпрос, който му зададох?

Джийн кимна.

— Майка ми не понасяше никакъв алкохол, а татко обичаше да си пийва в късния следобед. Обикновено се промъкваше в гаража, където криеше бутилката на един рафт зад кутиите с блажна боя, като се преструваше, че чисти вътрешността на колата, а всъщност си устройваше малък коктейл. Понякога сядаше в колата на Денис и си пийваше там. Знам, че дръпнах ръчната спирачка. Абсолютно сигурен съм в това. Знам, че Денис не се е приближавал до колата, защото играеше баскетбол с приятелите си. Майка ми беше в кухнята и без съмнение не е припарвала до кабриото. Попитах баща ми дали е седнал в колата на Денис онзи следобед, за да глътне няколко скоча, и ако е така, дали не мисли, че е възможно случайно да е освободил спирачката.

— И той какво ти отговори?

— Призна, че е бил в колата и е излязъл от нея минута преди тя да потегли надолу. Нямал смелостта да каже това на майка ми, дори когато онзи психиатър е отровил душата й с твърдението си, че най-вероятният виновник съм аз.

— Защо според теб ти се е изповядал сега?

— Разхождах се миналата нощ из града, мислейки за това как хората изживяват живота си с нерешени проблеми и конфликти. Моята книга е пълна със случаи на пациенти, които са жив пример за това. Когато видях колата на баща ми на пътеката — на същата пътека, от която онази кола потегли надолу, реших да вляза и след четиринадесет години мълчание да изкопча истината от него.

— Видял си го снощи и ще го видиш тази вечер. Това значи ли, че сте се сдобрили?

— Той скоро ще стане на осемдесет, Джийн, и не е добре. Живял е в лъжа цели двадесет и пет години. Почти е въодушевен, като говори как иска да оправи всичко заради мен. Разбира се, че не може. Но да го виждам, може би ще ми помогне да разбера и да простя. Да оставя миналото зад себе си. Той е прав за факта, че ако майка ми бе разбрала, че е пил в колата и е причинил нещастието, още същия ден щеше да го изрита от къщи.

— Вместо него, тя изрита теб.

— Което съответно се прибави към чувството ми за неадекватност и провал, което ме преследваше в „Стоункрофт“. Опитвах се да бъда като Денис, но със сигурност не бях такъв хубавец. Не бях атлет, не бях лидер. Единственото време, през което съм преживявал нещо като приятелство, бе, когато работехме с няколко от момчетата вечер в последния клас. Сетне излизахме и ходехме да ядем пица. Вероятно добрата страна на моята история е, че ме научи на състрадание към децата с проблеми, и като възрастен се опитвам да направя пътя им по-лек и гладък.

— Според отзивите, които чувам, вършиш добре работата си.

— Надявам се. Продуцентите искат да преместим шоуто в Ню Йорк, предлагат ми да се присъединя към персонала на Нюйоркската болница. Мисля, че съм готов да направя тази промяна.

— Ново начало? — попита тя.

— Точно така. А онова, което не може да бъде забравено или простено, поне може да бъде оставено в миналото. — Той вдигна чашата си. — Ще пием ли за това, Джийн?

— Да, разбира се.

„Колкото и зле да бях наранена аз, ти си преживял нещо още по-лошо, Марк — помисли си с тъга тя. — Моите родители бяха прекалено заети да се заяждат и да се мразят един друг, за да разберат какво ми причиняват. А твоите са ти внушили, че предпочитат брат ти пред теб, а баща ти нарочно е оставил майка ти да вярва в нещо, което не е можела да ти прости. Какво е причинило това на душата ти?“

Инстинктът й подсказа да протегне ръка и да хване неговата, същия жест, с който той я успокои вчера. Но нещо я възпря. Просто не можеше да му вярва. Тогава осъзна, че иска да го пита още нещо.

— Марк, какво си работел вечер в последния клас?

— Бях чистач. Екипът ни почистваше сградата, която след години изгоря. Бащата на Джак Емерсън ни осигури тази работа. Сигурно не си била на масата, когато онази вечер се шегувахме по този повод. Всяко едно от момчетата, удостоени с почести и медали сега, е въртяло метлата и парцала и е изпразвало кошчетата за боклук.

— Всички? — попита удивено Джийн. — Картър, Гордън, Роби и ти?

— Точно така. О, да, имаше и още един. Джоуел Нийман, така нареченият Ромео. Всички работехме заедно с Джак. Не забравяй, ние бяхме онези, които нямаха талант за спорт и не пътуваха с отбора. Бяхме аутсайдери, но идеално ставахме за тази работа. — Той замълча за миг. — Почакай. Ти трябва да я знаеш тази сграда. Нали беше пациентка на доктор Конърс?

Джийн почувства как тялото й се вкамени като буца лед.

— Не съм ти казвала такова нещо, Марк.

— Трябва да си. Откъде ще го зная?

Откъде наистина? — зададе си същия въпрос Джийн, докато ставаше и буташе стола си назад.

— Марк, имам да проведа няколко разговора. Нали нямаш нищо против да не дочакам сметката?

74

Госпожа Ферис беше в студиото, когато Джейк се върна в училище.

— Е, какво свърши, Джейк? — попита го тя, докато гледаше как се мъчи да затвори вратата, като същевременно крепи тежкия апарат.

— Беше цяло приключение, Джил — отвърна Джейк. — Искам да кажа, госпожо Ферис — поправи се бързо той. — Реших да представя хронологично живота на Лора от люлката до днес. Направих страхотни снимки на църквата „Свети Томас от Кентърбъри“, пред вратата на която имаше бебешка количка. Истинска, а не като онези смешни неща, в които слагат бебетата днес.

Той извади и магнетофона от джоба си, докато сваляше палтото си.

— Студено е тук — рече, — но в полицейския участък беше топло.

— Че какво си правил в полицейския участък, Джейк? — попита изненадано Джил Ферис.

— Туй-онуй. Но нека първо да обясня всичко подред. Направих няколко панорамни снимки, за да може хората, които не живеят тук, да получат представа за обществото и града. Знам, че подготвям тази статия за „Газет“, но очаквам да бъде харесана и от по-голям вестник и да намери по-широка аудитория.

— Разбирам. Джейк, не искам да те пришпорвам, но трябва да вървя.

— Още една минута само. Значи след това снимах втората къща на Лора. Тя е доста впечатляваща, ако харесвате подобен род показна грандоманщина. Има огромен преден двор, а който живее сега в нея, е сложил няколко гръцки статуи по поляната. По мое мнение те са прекалено претенциозни, но това ще накара читателите да разберат, че Лора не е имала детство от рода на „Познай какво ще ядем на обяд“.

— Какво значи това? — попита заинтригувана Джил.

— Ще ви обясня. Баба ми разказваше за някакъв комик на име Сам Ливенсън, който разказвал, че семейството му било толкова бедно, та майка му купувала преоценени консерви по два цента едната. Били толкова евтини, защото етикетите им били паднали и никой не знаел какво има вътре. Тя казвала на децата: „Познайте какво ще ядем на обяд“. Както и да е. Снимките на втората къща на Лора показват, че е от солидната средна класа, че дори и малко отгоре.

Изражението му помръкна.

— След като направих снимки и на другите къщи около този дом, отидох до Маунтин Роуд, където е живяла през първите шестнадесет години от живота си. Това е една много приятна уличка и, честно казано, къщата ми хареса много повече от онази с гръцките статуи. Започнах да снимам и в този момент една патрулна кола спря до мен и най-агресивният полицай, когото съм срещал, поиска да знае какво смятам да правя. Обясних му, че упражнявам правото си на гражданин да правя снимки на улицата, а той ме покани да се кача в колата и ме закара в участъка.

— Арестуваха ли те, Джейк? — извика Джил Ферис.

— Не, госпожо. Не съвсем. Капитанът ме разпита и тъй като аз смятам, че помагам на детектив Дийган — нали го предупредих, че Лора Уилкокс звучеше много изнервено, когато се обади в хотела — реших, че имам правото да се представя като специален асистент на господин Дийган в разследването на изчезването й.

„Ще ми липсва това момче, след като завърши училище“ — помисли си Джил Ферис. Е, нямаше да е толкова страшно, ако закъснее няколко минути за срещата си със зъболекаря.

— И той повярва ли ти? — попита тя.

— Обади се на господин Дийган, който не само се ядоса, но му каза да ме сложи зад решетките и да загуби ключа. — Джейк погледна учителката си. — Не е смешно, госпожо Ферис. Излиза, че господин Дийган ми няма доверие. Капитанът, напротив, беше много по-симпатичен. Дотолкова, че ми позволи да довърша снимките си утре, понеже успях да направя само няколко на къщата на Маунтин Роуд. Но ме предупреди да не влизам в ничия собственост. Смятам да проявя днешния филм и, с ваше разрешение, да взема фотоапарата и утре, за да довърша снимките си.

— Добре, Джейк, но имай предвид, че тези стари апарати повече не се произвеждат. Внимавай да не му се случи нещо, защото аз ще загазя, не ти. Е, сега вече ще тичам.

— Ще го пазя като очите си — извика след нея Джейк. И го мислеше съвсем сериозно, каза си той, докато пренавиваше филмовата лента и я вадеше от камерата. И въпреки че капитанът го предупреди да не стъпва дори и с единия си крак в чужда собственост, смяташе да извърши един акт на гражданско неподчинение и да направи снимки в задния двор на къщата на Лора. След като никой не живееше там, сигурен бе, че няма кой да го забележи.

Отиде в тъмната стаичка и започна да промива филма. Това бе едно от любимите му занимания. Намираше тази работа за вълнуваща и творческа — да наблюдава как хора и предмети започват да се появяват от негатива. Една по една закачи снимките да се сушат, сетне взе увеличително стъкло и ги разгледа внимателно. Бяха много добри и той не се срамуваше да се похвали сам. Но единствената снимка, която бе успял да направи на къщата на Лора на Маунтин Роуд, преди ченгето да се появи, беше най-интересната.

Има нещо в тази къща, мислеше си Джейк. Нещо, което сякаш го караше да пъхне главата си под завивките, да затаи дъх и да се скрие. Какво бе то? Всичко бе в идеално състояние. Може би точно това! Прекалено подредено е. Сетне се загледа по-отблизо. Щорите, помисли си триумфално. Тези на спалнята в края на къщата не бяха като другите. На снимката бяха излезли по-тъмни. Не бе забелязал това, докато снимаше, но тогава слънцето беше много ярко. Той подсвирна. Чакай, чакай! Спомни си, че когато чете за Карън Съмърс в интернет, там пишеше, че е била убита в ъгловата спалня, от дясната страна на къщата. Помнеше и снимката от местопрестъплението, на която същите тези прозорци бяха оградени с кръгче.

Защо да не покаже отделна снимка на тези два прозореца в статията? — запита се Джейк. Може да подчертае, че около тази фатална стая, в която е била убита млада жена и където Лора е спала шестнадесет години, съществува мрачна, мистична аура. Ще направи снимката по-тъмна и ще й придаде малко по-зловещ облик.

За негово голямо разочарование увеличението на снимката разкри, че разликата в цветовете на прозорците вероятно е причинена от тъмни щори, спуснати вътре зад декоративните външни, които се виждаха откъм улицата.

А защо трябваше да е разочарован? — запита се Джейк. Да предположим, че там има някой, който не иска светлината да се вижда. Страшно подходящо място за скривалище. Къщата е била ремонтирана. Щом на верандата има мебели, сигурно е обзаведена и вътре. Никой не живее в нея. Кой ли я е купил? Няма ли да бъде страхотна новина, ако се окаже, че собственикът е Лора Уилкокс? Ако е купила старата си къща и сега се крие в нея заедно с Роби Брент?

„Това не е най-лудата ми идея, нито най-смахнатото предположение, което съм правил — реши Джейк. — А дали да не го споделя с господин Дийган? Проклет да съм, ако го сторя! Идеята може да е луда, но ако там се крие нещо, то тя си е моя. А и Дийган каза на капитана да ме тикне в пандиза. Е, сега ще духа супата! Повече няма да получи никаква помощ от мен!“

75

Посещението на Сам при Дороти Конърс наистина продължи само петнадесет минути. Точно както й бе обещал. Когато видя колко крехка е старицата, той се държа много внимателно и бързо установи, че притеснението, което се опитваше да скрие, всъщност бе продиктувано от тревогата за репутацията на починалия й съпруг. Това му помогна по-лесно да стигне до същината на въпроса.

— Госпожо Конърс, доктор Шеридан е говорила с Пеги Кимбал. Същата, която е работила като медицинска сестра при съпруга ви. За да помогне на доктор Шеридан, госпожа Кимбал е споменала, че доктор Конърс понякога е заобикалял правилата за осиновяване. Ако се притеснявате за това, мога да ви уверя, че дъщерята на доктор Шеридан вече е открита и осиновяването й е напълно законно. Всъщност много скоро самата доктор Шеридан ще вечеря с осиновителите на бебето си и ще се срещне с момичето. Тази част от разследването вече е приключила.

Искреното облекчение, което се изписа върху лицето на старата дама, потвърди, че съвсем правилно е разгадал чувствата й.

— Моят съпруг беше прекрасен човек — рече тя. — Би било ужасно, ако десет години след смъртта му хората започнат да говорят, че е правил нещо незаконно.

Правил е, каза си Сам, но не бе тук за това.

— Обещавам ви, че нищо от онова, което ми кажете, няма да бъде използвано, за да накърни репутацията на съпруга ви. Но ви моля да ми отговорите на един въпрос. Имате ли представа как би могъл някой да получи достъп до досието на Джийн Шеридан в кабинета на съпруга ви?

По лицето на Дороти Конърс не бе останала и следа от предишната нервност, а в гласа й нямаше безпокойство, когато го погледна право в очите и отговори.

— Имате честната ми дума, че нямам представа. Но ако имах, щях да ви кажа.

Седяха в слънчевата стая, в която, както Сам подозираше, старата дама прекарваше повечето от времето си. Тя настоя да го изпрати до вратата, но когато я отвори, се поколеба.

— Съпругът ми е уредил много осиновявания по време на четиридесетте години, през които практикуваше — рече тя. — Винаги правеше снимка на бебето веднага след раждането. На гърба на снимката пишеше датата, а ако майката бе дала име на бебето, отбелязваше и него.

Тя затвори вратата.

— Елате с мен в библиотеката — предложи. Сам я последва през дневната, сетне през голямата двойна врата, която водеше към ниша, пълна с книги. — Албумите със снимки са тук. След като доктор Шеридан си тръгна, намерих снимката на нейното бебе с името Лили на гърба. Признавам, че бях ужасно уплашена това бебе да не е едно от онези, чиито осиновявания не могат да бъдат проследени. Но сега, след като доктор Шеридан е открила дъщеря си и ще се срещне с нея, съм сигурна, че ще й бъде приятно да има снимката на Лили, когато е била само на три часа.

Фотоалбумите заемаха цяла секция от лавици. Те бяха означени с етикети, датите на които бяха с четиридесетгодишна давност. В албума, който госпожа Конърс измъкна, имаше маркер. Тя го отвори, извади снимката от гнездото и я подаде на Сам.

— Моля, предайте на доктор Шеридан, че много се радвам за нея.

След като се върна в колата си, Сам внимателно извади и разгледа снимката на бебето с огромни очи, дълги мигли и меки, светли кичурчета косичка около лицето. Каква красавица! — помисли си той. Каква ли мъка е било за Джийн да се раздели с хубавото си бебе. Не бе много далеч от „Глен-Ридж“. Ако е там, можеше да мине да й остави снимката. Майкълсън сигурно се е обадил и на нея, така че тя най-вероятно е развълнувана от предстоящата среща с родителите на Лили.

Когато позвъни от рецепцията, Джийн беше в стаята си и веднага се съгласи да се срещнат във фоайето.

— Дай ми само десет минути — помоли тя. — Тъкмо излизам от ваната. — След което добави: — Нищо лошо не се е случило, нали?

— Не, нищо, Джийн. — „Не и в момента“ — довърши наум той, макар че натрапчивото чувство за тревога не го напускаше.

Очакваше Джийн да свети от щастие заради предстоящата среща с Лили, но видя, че нещо я измъчва.

— Защо не отидем там? — предложи далечния край на фоайето той, където имаше свободни диван и маса.

Не й бе необходимо много време да му разкаже какво я безпокои.

— Сам, започвам да мисля, че Марк е изпращал факсовете.

Видя в очите й болка.

— Защо смяташ така?

— Защото се изтърва, че знае, че съм била пациентка на доктор Конърс. А аз никога не съм му го казвала. Има и още. Вчера е питал на рецепцията дали няма получен факс за мен и очевидно бил разочарован, че няма. А всъщност факс е имало, но той е бил погрешно сложен в пощата на друг човек. Освен това е работил в сградата, където се е помещавал кабинетът на доктор Конърс по времето, когато ходех при него. И накрая ми призна, че ме е виждал в Уест Пойнт с Рийд. Дори знаеше името му.

— Джийн, обещавам ти, че ще наблюдавам Марк Флайшман отблизо. Ще бъда искрен с теб. Не бях много доволен, че споделяш с него. Надявам се, че не си му казала нито дума от онова, което Майкълсън ти съобщи тази сутрин.

— Не, не съм.

— Не искам да те плаша, но трябва да бъдеш внимателна. Обзалагам се, че човекът, който праща факсовете, е от вашия клас. Който и да е той — Марк или някой от другите, които бяха на срещата, вече не вярвам, че го прави за пари. Мисля, че си имаме работа с психично болна и потенциално опасна личност.

Той я загледа настойчиво.

— Беше започнала да харесваш Флайшман, нали?

— Да — призна Джийн. — Затова ми е толкова трудно да повярвам, че той може да е напълно различен човек от този, за когото го мислех.

— Все още не можеш да бъдеш сигурна. А сега, имам нещо, което може да вдигне настроението ти. — Той извади снимката на Лили от джоба си, обяснявайки какво държи, преди да й я подаде. В този момент зърна с периферното си зрение, че Гордън Амори и Джак Емерсън влизат през главния вход в хотела.

— Може би ще е по-добре да я вземеш в стаята си и чак тогава да я погледнеш, Джийн — предложи той. — Амори и Емерсън току-що се появиха и ако те видят, вероятно ще дойдат при теб.

— Благодаря, Сам — прошепна Джийн, взе снимката и забърза към асансьора.

Сам забеляза, че Гордън Амори има намерение да я спре. Затова побърза да го изпревари, като застана на пътя му.

— Господин Амори — рече високо той, — колко още ще останете тук?

— Смятам да напусна в края на седмицата най-късно. Защо питате?

— Защото, ако скоро не чуем новини от Лора Уилкокс, ще я обявим за изчезнала. В този смисъл ще се наложи да разпитаме по-обстойно хората, които са били около нея, преди да изчезне.

Гордън Амори сви рамене с безразличие.

— Лора ще ви се обади — рече убедено той. — Но ако желаете да се свържете с мен, обадете ми се в Ню Йорк. Чрез Джак Емерсън, който е наш агент, ще предложим на борда земята, на която смятам да построя моята главна квартира. Така че, когато напусна хотела, ще се установя в апартамента си в Манхатън за няколко седмици.

До този момент Джак Емерсън говореше с някого близо до рецепцията. Сега се присъедини към тях.

— Някакви новини от краставата жаба? — попита той.

— Краставата жаба ли? — Сам вдигна вежди, макар да знаеше отлично, че Емерсън има предвид Роби Брент. Но нямаше намерение да се издава.

— Нашият велик комик, Роби Брент. Май не е достатъчно умен, щом не знае, че всички гости, липсващи или умрели, започват да миришат след три дни като рибите? Искам да кажа, достатъчно с рекламните трикове.

Емерсън е ударил няколко чашки на обяд, реши Сам, оглеждайки зачервеното му лице.

Без да обръща внимание на забележката за Брент, детективът каза:

— Понеже живеете в Корнуол, предполагам, че ще бъдете на разположение, ако искам да говоря с вас за Лора Уилкокс, господин Емерсън. Току-що обясних на господин Амори, че ако не получим скоро някакви новини от нея, ще я обявим за изчезнала.

— Не бързайте толкоз, господин Дийган — прекъсна го Емерсън. — В мига, в който Горди, искам да кажа Гордън, и аз приключим нашата сделка, аз изчезвам. Имам място в Сент Брат и е време да отида там. Организацията на срещата ми отне много време и сили, тежка работа беше. Довечера ще направим още снимки с директора Доунс, ще изпием по няколко питиета при него и ще обявим срещата наистина за приключена. На кого му пука дали Лора Уилкокс и Роби Брент ще се появят или не? Комитетът за строителството в „Стоункрофт“ няма нужда от тяхната популярност.

Гордън Амори изслуша тази реч с развеселена усмивка.

— Трябва да ви кажа, господин Дийган, че според мен Джак го обобщи много добре. Опитах се да хвана Джийн, но тя се качи на асансьора и я изтървах. Знаете ли какви са плановете й?

— Не — отвърна Сам. — Сега ме извинете, трябва да се връщам на работа. — Нямаше намерение да каже на тези момчета какво смята да прави Джийн, мислеше си той, докато пресичаше фоайето на хотела. Надяваше се тя да го послуша и да не споделя нищо с никого от тях.

Когато влезе в колата си, зазвъня мобилният му телефон. Обаждаше се Джой Лако.

— Сам, намерих нещо интересно. Проверих доклада за самоубийството на Глория Мартин, преди да започна с нещастните случаи. Имах предчувствието, че нещо не е наред. Когато е умряла, в местния вестник във Витлеем е излязла голяма статия за нея.

Сам изчака и тя продължи.

— Глория Мартин се е самоубила, като е сложила пластмасова торба на главата си и се е задушила. И, забележи! Когато са я намерили, в ръката си държала малък метален бухал.

76

За голямо удоволствие на Дюк Макензи в девет и пет вечерта мълчаливият участник от срещата на випускниците в „Стоункрофт“ спря отново в кафенето му. Поръча сандвич със сирене и бекон на скара и кафе с каймак. Докато сандвичът се печеше, Дюк побърза да подеме разговор.

— Тази сутрин тук идва една от вашите дами — започна той. — Каза, че била живяла на Маунтин Роуд.

Тъмните очила на мъжа бяха непроницаеми и зад тях не се виждаха очите му. Но нещо в тялото му се промени — сякаш се напрегна, и това подсказа на Дюк, че е привлякъл вниманието му.

— Знаете ли как се казва? — попита внимателно посетителят.

— Не. Но мога да ви я опиша. Истинска красавица, с кестенява коса и сини очи. Дъщеря й се казва Мередит.

— Тя ли ви каза това?! — Посетителят беше повече от изумен.

— Не, сър. Не питайте как го научих. Някой й се обади по телефона и й го съобщи. Мога само да кажа, че беше шокирана. Не разбирам как така не знаеше името на дъщеря си.

— Интересно дали не е говорила с някой друг съученик от срещата — зачуди се посетителят. — Случайно да спомена името на човека, който й се обади?

— Не чух. Каза, че ще се срещнат с него или с нея, не разбрах, тази вечер в седем.

Дюк се обърна с гръб, взе лопатката и премести сандвича от скарата. Затова не видя ледената усмивка, който се плъзна по устните на посетителя, нито чу шепота му.

— Не, няма, Дюк. Няма да се срещне с никого.

— Заповядайте, сър — поднесе сандвича Дюк. — Виждам, че пиете кафето си с каймак. Казват, че било по-здравословно, но аз предпочитам старата сметана. Мисля обаче, че няма причина да се тревожа. Моят старец все още играе боулинг, макар да е на осемдесет и седем.

Бухала хвърли парите на бара и излезе, като промърмори „лека нощ“. Почувства как очите на Дюк го проследиха, докато отиваше към колата си. Не бива да му позволи да го последва, помисли си той. Прекалено е любопитен. Нищо не пропуска. Повече не трябва да идва тук, но това всъщност няма значение. Утре по това време всичко ще бъде приключило.

Той подкара бавно по Маунтин Роуд, но реши да не свива в алеята, водеща към дома на Лора. Смешно, все още го наричаше така, мина през ума му. Вместо това го подмина и се загледа в огледалото за обратно виждане, докато се убеди, че никой не го следи. После направи обратен завой и започна да се връща, постоянно наблюдавайки за фаровете на друга кола. Когато стига до целта си, изключи своите светлини, направи рязък завой и влезе в алеята, като закара колата в относително безопасния заден двор.

Едва тогава си позволи да се замисли върху онова, което бе чул от приказливия Дюк. Джийн знаеше името на Мередит! Сигурно семейство Бъкли бяха онези, които щеше да посети утре вечер. Мередит не е могла да си спомни къде е загубила четката си за коса, иначе онзи детектив Сам Дийган сега щеше да чука на вратата. Това означаваше, че трябва да действа по-бързо, отколкото бе планирал. Утре през деня щеше да се наложи на няколко пъти да влезе и да излезе от тази къща. Но не можеше да остави колата, паркирана отвън. Това не подлежеше на обсъждане. Въпреки че задният двор беше ограден, някой съсед случайно можеше да я забележи от прозореца си на втория етаж и да се обади в полицията. Къщата на Лора официално беше необитаема.

Автомобилът на Роби, заедно с тялото му в багажника, заемаше половината гараж. Първата кола, която бе взел под наем и която може би бе оставила издайнически следи от гумите си във влажната почва на мястото, където бе намерено тялото на Хелън Уилан, заемаше другата половина. Трябваше да се отърве от едната от тези две коли, така че да освободи място в гаража. Взетата под наем кола можеше да бъде проследена и да доведе до него, съобразяваше Бухала.

Значи трябваше да я запази скрита, докато връщането й стане безопасно.

Бе стигнал твърде далеч, помисли си той. Пътуването беше прекалено дълго. Сега вече не можеше да спре. Трябваше да приключи. Трябваше да сложи точка. Погледна към сандвича и кафето, които бе купил за Лора. И той не бе вечерял, мина му през ума. Какво значение щеше да има за нея дали е яла или не тази вечер? Утре така или иначе няма да бъде за дълго време гладна. Защото ще бъде мъртва.

Той отвори пакета и започна да яде бавно сандвича. Отпи от кафето и си каза, че го предпочита черно. Когато свърши, излезе, отключи вратата на кухнята и влезе в къщата. Вместо да се качи по стълбите към спалнята на Лора, отвори вратата, водеща към гаража, и я блъсна силно, за да се затвори с трясък. Същевременно извади гумените ръкавици, които винаги носеше в джоба на якето си.

Лора щеше да чуе звука от вратата и щеше да започне да се тресе от агонията на неизвестността. Щеше да умира от страх, че може би е настъпил моментът, в който ще се прости с живота си. Но тя също така вече беше гладна и очакваше да й донесе нещо за ядене. И тъй като той нямаше да се появи, нито да се качи по стълбите, страхът и очакването щяха да нарастват в нея, докато накрая щеше да се предаде. Щеше да бъде готова да направи всичко, което той поиска. Готова да му се подчинява.

Щеше да я увери, че скоро всичко ще свърши, защото да успокоява нея, беше все едно да успокоява себе си. Болката в ръката го разсейваше. Ухапванията от кучето бяха на път да заздравеят, но ето че сега най-дълбокото от тях отново се бе възпалило.

Беше оставил ключовете на Роби в стартера. Отхвърляйки мисълта за безжизненото му тяло, покрито с одеяло и сгънато на две в багажника, той отключи вратата на гаража, изкара колата и я паркира отвън. След няколко минути, които му се сториха цяла вечност, намести втората взета под наем кола на безопасно място в гаража.

С напълно изгасени фарове измина повече от половината разстояние по улицата, след което закара колата на няколко километра извън града до крайната й цел — река Хъдсън.

Четиридесет минути след както я потопи, Бухала се върна пеша и се прибра в стаята си в хотела. Утрешната му мисия щеше да бъде доста опасна, но той бе готов да направи всичко възможно, за да намали риска до минимум. Преди да се разсъмне, щеше да отиде пеша до дома на Лора. Може би щеше да я накара да се обади на Мередит и да й каже, че е нейната родна майка. Би могла да я помоли да се срещнат извън Уест Пойнт за няколко минути преди закуска. Мередит знае, че е осиновена, мислеше си Бухала, докато кроеше плана си. Беше споделила това с него. Никое деветнадесетгодишно момиче не би пропуснало шанса да се срещне с родната си майка. Беше сигурен в това.

А после, когато държеше в ръцете си Мередит, Лора щеше да се обади на Джийн.

Сам Дийган не беше глупав. Дори сега може би се ровеше в смъртта на другите момичета от масата за обяд, разследвайки злополуките, които всъщност не бяха такива. До смъртта на Глория не бе оставял своя подпис, помисли си Бухала, а най-смешното бе, че първият бухал беше оня, който глупавата жена си бе купила сама. И това ако не бе ирония на съдбата!

— Ти наистина си се променил много. Като си помисля, че обикновено те наричахме Бухала — каза му тя, смеейки се, леко пийнала и все още нищо не подозираща. Сетне му показа малкото бухалче в пластмасово пликче. — Случайно го видях на един от онези щандове в базара, където продават всевъзможни боклуци — обясни му Глория. — И когато ти се обади, че си в града и искаш да се видим, отидох и купих един. Мислех си, че е много подходящо за случая и добре ще се посмеем.

Така беше.

Имаше много причини да е благодарен на Глория. След като тя умря, той купи една дузина от тези метални, дълги по един инч бухалчета за по пет долара. Сега му бяха останали три. Можеше да купи още, разбира се, но след като използваше тези последните. Защото това може би щеше да е краят и повече нямаше да има нужда от тях. Лора, Джийн и Мередит. По един бухал за всяка.

Бухала нави часовника си за пет сутринта и си легна.

77

„Да заспя и ако имам късмет, да сънувам“ — мислеше си Джийн, докато се въртеше в леглото от едната страна на другата. Накрая светна лампата и стана. В стаята беше прекалено топло. Тя отиде и отвори по-широко прозореца. Може би сега щеше да заспи.

Снимката на бебето Лили бе на нощното шкафче. Джийн седна на леглото и я взе. Как бе могла да я изостави? — помисли си нещастно тя. Защо? Имаше чувството, че се е качила на въртележка и от люлеенето й се вие свят. Тази вечер щеше да се срещне с мъжа и жената, които са взели Лили веднага след раждането й. Какво трябваше да им каже? — мислеше си Джийн. Че им е благодарна? Наистина бе благодарна, но се срамуваше да си признае, че им завижда. Искаше й се да не бе пропуснала нищо от това, което те са преживели с детето й. Ами ако променят решението си и сметнат, че все още не бива да я види?

Трябваше да я види и след това да си върви у дома. Искаше да се махне от „Стоункрофт“ и от всички хора тук. Миналата вечер атмосферата на коктейла при директора Доунс беше тягостна, сети се тя, докато гасеше лампата и отново си лягаше. Всички изглеждаха напрегнати, но всеки по различен начин. Марк — какво ли ставаше вътре в него? — запита се Джийн. Беше мълчалив и сякаш я избягваше. Картър Стюарт беше в отвратително настроение, постоянно мърмореше, че си бил загубил деня да търси сценариите на Роби. Джак Емерсън бе порядъчно пиян и продължаваше да се налива с уиски. Гордън изглеждаше добре, докато директорът Доунс не предложи да му покаже чертежите за новата сграда. Тогава избухна. Напомни на всички, че е дал чек за 100 000 долара. Не бе за вярване, че повиши глас и попита останалите дали са забелязали как колкото повече даваш, толкова повече хората гледат да измъкнат още нещо от теб.

Картър беше груб както обикновено. Каза, че след като никога не правел дарения за нищо, нямал подобни проблеми. Джак Емерсън последва примера им и с лаещ глас обяви, че е дарил почти половин милион за новия комуникационен център.

Само Марк и тя не казаха нищо, помисли си Джийн.

Ако тя направеше дарение, щеше да бъде за стипендии, а не за строежи.

Не искаше да мисли повече за Марк.

Погледна часовника. Беше пет и четвърт. Какво ли да облече довечера? Не беше си донесла много дрехи. Какви ли са родителите на Лили? Дали се обличат официално, или предпочитат по-обикновеното облекло? Кафявото сако от туид и панталоните, с които пътуваше насам, може би са най-подходящи. Не са претенциозни, но са елегантни.

Тези снимки, които фотографът направи у Доунс, ще станат ужасни. Май никой от мъжете дори не направи опит да се усмихне, а тя самата се хилеше като Чеширския котарак. След това, когато онова изнервящо хлапе Джейк Перкинс се появи и помоли да направи една обща снимка за училищния вестник, й се стори, че Доунс щеше да получи сърдечен удар. Стана й мъчно за бедното хлапе, Доунс практически го изхвърли.

Надяваше се Джорджтаун да не е в списъка на университетите, избрани от този умник Джейк. Макар че животът около него винаги беше интересен. Момчето имаше дарба за това.

Мисълта за Джейк Перкинс накара Джийн да се усмихне и да се отпусне за миг. Напрежението, обзело я от мига, в който разбра, че ще се срещне с родителите на Лили, сякаш намаля.

Усмивката й обаче изчезна така бързо, както се появи. Къде ли беше Лора? Днес започваше петият ден, откакто бе изчезнала. Не можеше да стои тук до безкрайност. Следващата седмица имаше лекции. Защо продължаваше да се самозалъгва, че ще получи новини от нея?

Нямаше да успее да заспи, реши накрая Джийн. Все още бе много рано да става, но поне можеше да почете. Дори не бе отворила вчерашния вестник и не знаеше какво става по света.

Тя отиде до бюрото, взе вестника и си легна с него в леглото. Подпря гърба си с възглавницата и започна да чете, но очите й се затвориха. Дори не усети как вестникът падна от ръцете й и тя потъна в дълбок сън.

В седем и четвърт иззвъня телефонът. Когато Джийн погледна часовника, гърлото й се сви. По това време новините можеха да бъдат само лоши, помисли си отчаяно тя. Нещо се е случило с Лора… Или с Лили! Тя грабна слушалката.

— Ало? — почти извика, трепереща от нерви.

— Джийни… аз съм…

— Лора! Къде си? Как си?

Лора хълцаше така нещастно, че почти не се разбираше какво казва.

— Джийн… помогни ми. Толкова съм уплашена. Направих нещо… една лудост… Извинявай… Факсовете… за Лили…

Джийн се вцепени.

— Ти никога не си виждала Лили! Знам това със сигурност!

— Роби… той… той… взе четката й… Беше… негова идея.

— Къде е Роби?

— На… път… за Калифорния. Той… ме об-об-вини… Джийни, ела моля те. Сама… Сама.

— Лора, къде си?

— В… мотел… Някой… ме разпозна… Трябва да… вървя…

— Лора, къде да те намеря?

— Джийни… Луукаут.

— Имаш предвид Сторм Кинг Луукаут?

— Да… да…

Хлиповете на Лора станаха още по-силни.

— Аз… ще се… самоубия.

— Лора, слушай ме! — извика Джийн. — Ще бъда там след двадесет минути. Всичко ще бъде наред. Обещавам ти, всичко!

На другия край на линията Бухала прекъсна връзката.

— Боже, Боже, Лора! — прошепна одобрително той. — Ти си била голяма актриса все пак. Беше направо за „Оскар“. Страхотно изпълнение!

Лора падна назад върху възглавницата, като обърна глава, а хлипанията й преминаха в накъсано дишане.

— Направих го само защото каза, че няма да закачаш дъщерята на Джийн.

— И ти ми повярва? — изсмя се Бухала. — Лора, сигурно си гладна. Не си яла нищо от вчера сутринта. Не мога да ти предложа друго, освен кафе. Продавачът в кафенето, което е в началото на улицата, стана прекалено любопитен. Затова трябваше да пазарувам от друго място. Но я виж какво съм донесъл?

Тя не отговори.

— Обърни главата си, Лора! Погледни ме!

Лора уморено обърна глава. През подутите си клепачи можа да види, че държи три пластмасови торбички.

Бухала започна да се киска.

— Това са подаръци — обясни той. — Една за теб, една за Джийн и една за Мередит. Лора, можеш ли да отгатнеш какво смятам да правя с тях? Отговори ми, Лора! Можеш ли да отгатнеш какво смятам да правя с тях?

78

— Съжалявам, Рич. Никой не може да ме убеди, че Глория Мартин, едно от момичетата от обедната маса в „Стоункрофт“, преди да сложи пластмасовата торбичка на главата си, е държала бухал в ръката си и това е някаква странна случайност — рече Сам.

Беше прекарал поредната си безсънна нощ. След обаждането от Джой Лако той се бе върнал направо в офиса си. Досието на Глория Мартин бе пристигнало от полицейския участък във Витлеем и двамата с Джой анализираха всяка дума от него, както и всички статии във вестниците, свързани със смъртта й.

Когато в осем сутринта пристигна Рич Стивънс, той му се обади веднага и помоли да го приеме.

След като го изслуша, Рич се обърна към Джой.

— Ти какво мислиш?

— Първо смятах, че ще разрешим случая с гръм и трясък. Че това е Бухала, който убива момичета от „Стоункрофт“ вече цели двадесет години и сега се е върнал тук — започна Джой. — Но вече не съм сигурна. Говорих с Руди Хаверман, полицая, който е разследвал самоубийството на Глория Мартин преди осем години. Провел е много задълбочено разследване. Каза ми, че Мартин събирала подобни боклуци. Очевидно си падала по колекционирането на евтини фигурки на животни, птици и други. Бухалчето, което е държала, когато умряла, било все още в пластмасовата си опаковка. Хаверман открил продавача в местния базар. Той определено си спомнял Мартин и думите й, че купува значката като закачка за приятел.

— Казвате, че нивото на алкохола в кръвта й е било високо, когато е умряла? — попита Стивънс.

— Да. Регистрирани са два промила. Според Хаверман е започнала да пие след развода си и често е споделяла с приятелите си, че няма за какво да живее.

— Джой, откри ли нещо в досиетата на другите жени от масата, подсказващо, че подобен метален бухал е бил намерен в ръката или в дрехите им, когато телата са били изследвани?

— Все още не, сър — призна Джой.

— Не ме интересува дали Глория Мартин си е купила бухала сама — упорито се намеси Сам. — Фактът, че тя го е държала в ръката си, ми говори, че е била убита. Така че какво значение има дали е споделила с приятелите си, че е депресирана? Повечето хора са в депресия, след като се разведат, дори и сами да са били инициаторите за развода. Дори да са го искали. Но Мартин е била много близка със семейството си и е знаела какъв удар ще им нанесе, ако се самоубие. Не е оставила никакво предсмъртно писмо, а като съдя по количеството алкохол, което е погълнала, за мен е истинско чудо, че е успяла да сложи сама торбата на главата си и да задържи бухала в ръката си.

— Ти съгласна ли си с това, Джой? — изстреля Рич Стивънс.

— Напълно, сър. Руди Хаверман твърди, че е самоубийство. Но той си няма работа с още два трупа, в чиито джобове намерихме същия метален бухал.

Рич Стивънс се облегна и скръсти ръце.

— В такъв случай можем да кажем, че който е убил Хелън Уилан и Ивон Типър, може би — повтарям може би, е свързан и със смъртта поне на едно от пострадалите момичета от масата за обяд.

— Шестата, Лора Уилкокс, е изчезнала — продължи Сам. — Остава само Джийн Шеридан. Предупредих я вчера да се доверява само на мен, но не съм сигурен, че е достатъчно. Може би се нуждае от охрана.

— Къде е тя сега? — попита Стивънс.

— В хотела. Обади ми се около девет снощи от хотелската си стая, за да ми благодари за нещо, което й дадох вчера. Беше на коктейла у директора на гимназията Доунс и смяташе да вечеря в стаята си. Тази вечер ще се срещне с осиновителите на дъщеря си и ми спомена, че се надява да се успокои и да се наспи добре.

Сам се поколеба, но продължи:

— Рич, понякога човек трябва да вярва на инстинктите си. Джой свърши страхотна работа, като разрови досиетата на умрелите момичетата от „Стоункрофт“. Джийн Шеридан ще се ядоса много, ако й предложа охрана. Но тя ме харесва и ако й кажа, че искам да се навъртам около нея всеки път, когато напуска хотела, мисля, че ще се съгласи.

— Добра идея — съгласи се Стивънс. — Само това ни трябваше, да се случи нещо с доктор Шеридан.

— Има и още нещо — добави Сам. — Бих искал да се постави наблюдение над един от гостите на срещата, който все още е в града. Името му е Марк Флайшман, доктор Марк Флайшман. Психиатър е.

Джой го погледна изненадано, а веждите й скочиха до небето от почуда.

— Доктор Флайшман! Сам, та той дава най-страхотните съвети, които някога съм чувала. Преди няколко седмици имаше предаване, в което предупреди родителите, че за децата, които бягат от дома си или от училище, вероятно възмъжават, чувствайки се наранени, отхвърлени или емоционално объркани. Нагледали сме се достатъчно на такива случаи, нали?

— Да. Но същевременно Марк Флайшман е бил силно засегнат и дълбоко наранен както в училище, така и вкъщи — отвърна сърдито Сам. — Така че той може би е говорил за себе си.

— Виж кой е на разположение за наблюдение — намеси се Рич Стивънс. — Още нещо. Най-добре ще е да обявим Лора Уилкокс за изчезнала. Днес е петият ден, откакто я няма.

— Мисля, че ако сме съвсем точни, би трябвало да я впишем в графата на безследно изчезналите, вероятно мъртви — подхвърли мрачно Сам.

79

Като затвори телефона след разговора с Лора, Джийн плисна няколко шепи вода на лицето си, прокара гребен през косата си, облече анцуга за бягане, пъхна телефона в джоба си, грабна бележника и изтича навън към колата. Сторм Кинг Луукаут бе на петнадесет минути път от хотела. Беше много рано и на шосето нямаше много коли. Обикновено бе внимателен шофьор, но сега натисна с крак газта, докато спидометърът достигна седемдесет мили в час.

Лора е отчаяна, помисли си Джийн. Защо иска да се срещнат там? Наистина ли мисли да се самоубие? Образът на Лора, пристигнала на мястото първа, толкова отчаяна, че се качва на оградата и се хвърля в реката, изплува в съзнанието на Джийн. Луукаут бе на стотина метра над Хъдсън.

Колата направи последния завой и поднесе. В един ужасен миг Джийн не бе напълно сигурна, че ще успее да я овладее, но сетне гумите спряха да се хлъзгат и тя видя, че близо до телескопа на панорамната площадка е паркиран автомобил. Дано да е Лора, помисли си Джийн. Дано да е вътре! Дано всичко да е на ред.

Гумите изскърцаха, докато влизаше в паркинга. Тя изключи двигателя, излезе и скочи към отворената врата на единствената друга кола.

— Лора! — Викът й замря в гърлото. Мъжът зад волана носеше маска. Пластмасова маска, изобразяваща бухал. Очите с черни зеници и грамадни жълти ириси бяха заобиколени от бели кичурчета косми, които надолу променяха цвета си и потъмняваха до тъмнокафяво около устните и брадичката.

Мъжът държеше пушка.

Ужасена, Джийн се обърна да бяга, но един доста познат глас произнесе:

— Влизай в колата, Джийн, освен ако не искаш да умреш тук. И не изричай името ми. Забранено е.

Колата й бе само на няколко крачки. Дали щеше да успее да стигне до нея, ако посмее да опита? Нима ще я застреля? — мина през ума й. В отговор той вдигна пушката.

Онемяла от страх, Джийн се вцепени, след което бавно сложи крака си в колата, печелейки време. Ще скочи назад, мислеше. Ще се наведе. Той ще трябва да излезе, за да стреля по нея. Може би ще успее да стигне до колата си. Но с едно много бързо движение Бухала я сграбчи за ръката и я дръпна така силно, че тя се строполи на седалката, а той блъсна вратата и я затвори.

За не повече от секунда той направи завой и излезе на пътя, който водеше към Корнуол. Свали маската от лицето си и й се ухили.

— Аз съм Бухала — каза. — Бухала, помниш ли? Вие никога не сте ме наричали с друго име. Разбираш ли?

Той е луд, помисли си Джийн, докато кимаше с глава. На пътя нямаше други коли. Ако мине някой, дали ще успее да се наведе и да натисне клаксона? По-добре да опита тук на пътя, отколкото да му позволи да я заведе някъде, където никой няма да може да й помогне.

— Аз-аз-аз съм бу-бу-бухалът и жи-жи-живея на дър… — заекваше той. — Е, спомняш ли си, Джийни? Кажи, помниш ли?

— Спомням си… — Устните й започнаха да оформят името му, когато замръзна, преди от тях да излезе звук, защото през главата й мина една мисъл. Той смяташе да я убие. Трябваше да хване кормилото и да предизвика катастрофа.

Бухала се обърна към нея и й се усмихна с озъбена уста. Зениците на очите му бяха черни.

Мобилният телефон, сети си тя. В джоба й е. Облегна се назад и започна да бърка, за да го намери. Успя да го плъзне и извади на седалката до себе си, където той не можеше да го види, но преди да го отвори и да набере 911, дясната ръка на Бухала се озова на врата й.

— Навлизаме в оживен трафик. Движението ще стане по-натоварено — рече той и я стисна с пръсти, извити като нокти на хищна птица.

Тя се отдръпна рязко и с последната съзнателна мисъл в главата си набута телефона между седалката и облегалката.

Когато се събуди, беше вързана на един стол, а в устата й бе натикана някаква кърпа. Стаята беше тъмна, но все пак успя да види фигурата на жена, лежаща на леглото. Роклята на жената проблясваше от случайните светлинки, които успяваха да се промъкнат през плътните капаци на прозорците.

„Какво стана? — помисли си Джийн. — Главата ме боли. Защо не мога да се движа? Сън ли е това, или?… Не, отивах да се срещна с Лора. Влязох в колата и…“

— А, ти си се събудила, Джийни?

Струваше й ужасно усилие да обърне главата си. Той стоеше до вратата.

— Изненадах те, нали, Джийн? Спомняш ли си пиесата, която играхме в училище във втори клас? Всички ми се присмивахте. Ти също. Спомняш ли си?

„Не, аз не ти се присмивах — помисли си тя. — Съжалявах те.“

— Джийн, отговори ми!

Парцалът беше натикан в устата й, затова не бе сигурна, че ще чуе отговора.

— Да, помня. — За да е сигурна, че е разбрал, поклати утвърдително глава.

— Ти си по-умна от Лора — рече той. — Сега трябва да вървя. Ще ви оставя двете сами. Но скоро ще се върна. И ще доведа още някого с мен. Умираш си да го видиш. Познай кого.

Той излезе. Откъм леглото Джийн дочу приглушен стон. Сетне с глас, който едва се чуваше през парцала в устата й, Лора започна да срича.

— Джийни… той обеща… че няма да нарани Лили… но… той… ще я убие. И нея също.

80

В девет и четвърт на път за „Глен-Ридж“ Сам реши, че не е толкова рано и може да се обади на Джийн. Когато тя не отговори на телефона, той бе разочарован, но не се разтревожи. Ако беше вечеряла снощи в стаята си, значи сега сигурно е отишла да закуси в кафенето. Чудеше се дали да й се обади на мобилния, но се отказа. За същото време щеше да стигне до кафенето, вместо да звъни, помисли си той.

Чувството, че нещо не е наред, се събуди у него едва когато не я намери в кафенето и отново не отговори на телефона в стаята. Мъжът на рецепцията не бе сигурен дали е излязла на разходка. Беше човекът със смешно боядисаната коса.

— Не мога да каже твърдо, че не е излязла — обясни той. — Обикновено сутрин имаме най-много работа. Хората напускат хотела и се отписват. Може да не съм я видял.

Сам зърна Гордън Амори да излиза от асансьора. Носеше риза, вратовръзка и очевидно скъп тъмносив костюм. Когато го видя, Амори сам отиде при него.

— Да сте говорили с Джийн тази сутрин? — попита той. — Трябваше да закусим заедно, но я няма. Мислех, че може да се е успала, но не отговаря и в стаята.

— Не знам къде е — отвърна Сам, опитвайки се да скрие растящото си безпокойство.

— Тя беше уморена, когато се върнахме снощи, така че сигурно е забравила — каза Амори. — Ще се свържа с нея по-късно. Каза, че ще остане до утре. — След което се усмихна и като махна с ръка, се упъти към входната врата.

Сам извади портфейла си, за да потърси номера на мобилния телефон на Джийн, но не го намери. Ядоса се и реши, че сигурно е останал в джоба на якето, с което бе предния ден. Но имаше един човек, който със сигурност го знаеше — Алис Съмърс.

Обади й се и осъзна с какво нетърпение очаква да чуе гласа й. Вечеря с нея само преди ден, помисли си Сам. А му се искаше да бъдат заедно и днес.

Алис му даде телефона на Джийн.

— Сам, тя ми се обади вчера, за да сподели колко силно е развълнувана от предстоящата среща с родителите на Лили. Също така каза, че съществува възможност в края на седмицата да се види и със самата Лили. Не е ли чудесно?

Да, среща с дъщерята, която не си виждал от близо двадесет години. Алис се вълнуваше за Джийн, но това сигурно бе болезнено, като още един удар в зъбите, напомнящ й отново и отново за Карън, която си бе отишла точно преди толкова време, помисли си той. Беше разочарован от себе си, защото осъзна, че когато е емоционално развълнуван, обикновено го прикрива, като говори рязко.

— Да, Алис, страхотно е. Трябва да вървя. Ако случайно се чуеш с Джийн и аз все още не съм говорил с нея, помоли я да ми се обади. Нали? Важно е.

— Защо си разтревожен, Сам?

— Малко съм объркан. Много неща се случиха. Виж, сигурно е излязла на разходка.

— Обади ми се веднага, след като се свържеш с нея.

— Непременно, Алис.

Сам затвори телефона и отиде до рецепцията.

— Бих искал да знам дали доктор Шеридан е поръчала рум сървис тази сутрин.

Получи отговора веднага.

— Не, сър, не е.

Марк Флайшман влезе през вратата и понеже видя Сам, приближи към него.

— Господин Дийган, искам да говоря с вас. Тревожа се за Джийн Шеридан.

Сам го изгледа хладно.

— Защо казвате това, доктор Флайшман?

— Защото според мен онзи, който й пише по повод Лили, е опасен. След изчезването на Лора Джийн остава единствената жива и невредима жена от така наречения списък на момичетата от масата за обяд.

— Знам, доктор Флайшман. Мислил съм за това. Също като вас.

— Джийн ми е ядосана и вече не ми вярва. Тя неправилно изтълкува причината, поради която попитах на рецепцията за факса. Сега вече не ме слуша. Всъщност не слуша нищо, което й казвам.

— Откъде знаете, че е била пациентка на доктор Конърс? — попита безпощадно Сам.

— И тя ми зададе същия въпрос. Първоначално сметнах, че съм го чул от нея. След това се замислих обаче и се сетих откъде го знам. Когато останалите наградени, имам предвид Горди, Картър, Роби и аз, се шегувахме с Джак Емерсън за работата ни във фирмата на баща му, един от тях го спомена. Само че не мога да си спомня кой точно.

Казваше ли Флайшман истината? — запита се Сам. Ако е така, значи бе хвърлял камъните в погрешна градина.

— Спомнете си добре, доктор Флайшман — настоя Сам. — Много е важно.

— Да, ще се опитам. Вчера Джийни излезе на дълга разходка. Подозирам, че и тази сутрин е направила същото. Проверих в стаята й, няма я там. Не я видях и в ресторанта. Смятам да обиколя града с колата, може да я намеря.

Сам знаеше, че детективът, определен да следи Флайшман, все още не е дошъл. Беше прекалено рано.

— Защо не почакате малко, да видим дали няма да се появи? — предложи той. — Възможно е, докато обикаляте с колата, да я пропуснете.

— Не мога да стоя със скръстени ръце и да не правя нищо, когато се тревожа за нея — отвърна рязко Марк. Сетне подаде на Сам визитната си картичка. — Ще ви бъда много благодарен, ако ми съобщите, когато я видите или чуете.

Той прекоси бързо фоайето и се упъти към външната врата. Сам го наблюдаваше, разкъсван от противоречиви чувства. Зачуди се дали, когато е учил в „Стоункрофт“, не е получил отлична оценка по драматично изкуство. Защото или бе искрен, или бе отличен актьор, тъй като очевидно се тревожеше за Джийн Шеридан точно толкова, колкото и самият Сам.

Ще му даде малък аванс, реши, докато гледаше с присвити очи как Флайшман излиза през вратата. Тя може би наистина е отишла на разходка.

81

Столът, към който я бе вързал, беше подпрян до стената, близо до прозореца и гледаше към леглото. Имаше нещо познато в тази стая. С все по-силно нарастващ ужас и чувството, че се намира в някакъв кошмар, Джийн се напъваше да чуе неясните приглушени излияния на Лора. Тя говореше почти непрекъснато и, изглежда, от време на време изпадаше в безсъзнание, след което отново идваше на себе си и се опитваше да говори през парцала, с който бе запушена устата й. В резултат гласът й излизаше гърлен и звучеше почти като ръмжене.

Не посмя да произнесе името му. Наричаше го само Бухала. Понякога рецитираше репликата му от пиесата, която бяха играли във втори клас: „Аз съм бухалът и живея на дървото.“ След това неочаквано млъкваше и настъпваше тишина. Само откъслечното потрепване на тялото й показваше, че все още диша.

Лили. Лора бе казала, че той ще убие Лили. Но тя беше в безопасност. Сигурно беше. Крейг Майкълсън бе обещал, че дъщеря й ще бъде в безопасност. Дали Лора се заблуждаваше? Тя сигурно е тук поне от събота вечер. Каза, че е гладна. Нима не беше я хранил? Сигурно е яла нещо. Трябва да е яла.

О, господи! — помисли си Джийн, като си спомни Дюк, бармана в деликатесния магазин с кафене в началото на улицата. Той бе подхвърлил, че някакъв непознат мъж, вероятно от срещата на випуска, редовно спирал да купува храна от него. Дюк й бе говорил за него! За Бухала!

Тя завъртя ръце в усилието си да опита да разхлаби въжетата, но те бяха вързани много стегнато. Възможно ли бе да е убил Карън Съмърс в тази стая? Възможно ли бе нарочно да е връхлетял върху Рийд в Уест Пойнт? Беше ли убил Катерин, Синди, Дебра, Глория и Алисън, както и онези две жени в района, които бяха намерени мъртви през изминалата седмица? Бе го видяла да спира на паркинга на хотела в събота сутринта, спомни си Джийн. Колата му бе с изгасени фарове. Може би, ако бе казала тогава на Сам, той щеше да го разследва. Щеше да го спре!

Мобилният й телефон е в колата му, сети се Джийн. Ако го открие, ще го изхвърли. Но ако не го открие, и ако Сам се опита да установи местоположението му по същия начин, както телефона, който Лора използва, за да й се обади, може би имаше някакъв шанс. Моля ти се, Боже, преди да нарани Лили! Нека Сам да намери телефона.

Дишането на Лора стана накъсано, но Джийн все пак успя да долови думите.

— Торбички за боклук… торбички за боклук… не… не…

Въпреки тъмните капаци на прозорците в стаята влизаше слаба светлина. Джийн видя очертанията на найлонови торбички, провесени на закачалки, които висяха от рамото на лампата край леглото. На едната, точно насреща й, бе написано нещо. Какво беше то? Не беше ли име? Не беше ли… Не можеше да го прочете ясно.

Рамото й се опираше в тежкия транспарант. Тя пренесе тежестта си на една страна, сетне на другата, докато столът се премести няколко сантиметра и с рамото си отмести малко транспаранта от прозореца.

Допълнително влязлата светлина й позволи съвсем ясно да прочете големите букви, написани с черен маркер върху торбичката. ЛИЛИ/МЕРЕДИТ.

82

Джейк не можеше да избяга от първия час в осем, но веднага след като той свърши, отиде в студиото. По негово мнение снимките, които бе направил вчера, изглеждаха дори още по-добри на дневна светлина, отколкото на мрачния светлик в късния следобед. Той се поздрави с успеха, докато ги разглеждаше.

Голямата сграда на Конкорд Авеню сякаш наистина крещеше: „Ето на, вижте ме, аз съм богата“, помисли си Джейк. Къщата на Маунтин Роуд беше в пълен контраст с нея — дом за средната класа, в комфортно предградие, а сега обгърната от нещо тайнствено. В тази къща (беше проверил в интернет и бе напълно сигурен), беше убита Карън Съмърс — в крайната ъглова спалня на втория етаж. Знаеше, че доктор Шеридан като дете е живяла в съседната къща, разсъждаваше Джейк. Смяташе да отиде в хотела и да я разпита за стаята на Лора. Нещо му подсказваше, че е същата. Според плана на етажа, който намери също в интернет, това беше втората голяма спалня на този етаж. Най-вероятно маминото детенце Лора е живяла в нея. Доктор Шеридан със сигурност щеше да му каже. Тя е готина, не е като оня дърт Сам Дийган, който знае само „хвърлете го зад решетките“.

Джейк сложи снимките в чантата си заедно с още една лента. Искаше да са подръка, докато снима, в случай че му трябват, за да направи сравнение.

В девет часа той стигна до Маунтин Роуд. Реши, че няма да е много умно, ако паркира на улицата. Хората забелязват непознатите коли, а онова ченге сигурно е запомнило неговата гордост. В моменти като този истински съжаляваше, че бе боядисал колата си с окраската на зебра.

Ще си купи сода и сладкиш, ще остави колата пред деликатесния магазин и ще отиде пеша до къщата на Лора, реши Джейк. Беше взел от майка си една от огромните торби за пазаруване от „Блумингдейл“. Така щеше да се появи без кола, която да го издава, а апарата ще сложи в торбата. Ще се промъкне на алеята на Лора и ще снима къщата отзад. Надяваше се вратата на гаража да е с прозорци. Така можеше да види дали вътре има паркирани коли.

В девет и десет той седеше на бара в деликатесния магазин в долния край на улицата и си бъбреше с Дюк, който вече бе успял да му разкаже, как двамата с жена му Сю преди десет години купили това място, което тогава било ателие за химическо чистене. Осведоми го също така, че отварят в шест и затварят в девет вечерта и че са много щастливи, че са тук.

— Корнуол е спокоен град — рече Дюк, като издуха въображаеми трошички от бар плота — и хубав. Казваш, че учиш в „Стоункрофт“? Това е добре. Някои от срещата на випуска бяха тук. О, ето го! Пак минава.

Очите на Дюк се стрелнаха през прозореца, който гледаше към Маунтин Роуд.

— Кой? — попита Джейк.

— Мъжът, който идва тук рано всяка сутрин, а понякога и късно вечер, за да купува кафе и печен сандвич.

— Знаеш ли кой е? — продължи да разпитва Джейк.

— Не, но е един от онези, които са били на срещата. Цяла сутрин се мотае напред-назад, дойде и отиде някъде, после пак се върна. Видях го рано-рано, че отиде с колата нагоре, след малко се върна, а сега пак се качва.

— Аха — кимна Джейк и извади една смачкана банкнота от джоба си. — Мисля да се поразтъпча. Може ли да оставя колата си за около петнадесет минути отпред?

— Може, но не за повече. Нямаме достатъчно място за паркиране.

— Не се безпокойте. Ще се върна бързо.

След осем минути Джейк беше на алеята, водеща към бившата къща на Лора, и започна да снима. Фотографира задния двор и дори направи няколко снимки на кухнята през вратата. Стъклото на вратата бе покрито с решетка, но все пак можеше да се види доста. Плотовете бяха съвсем голи — нямаше нито тостер, нито кафе машина, нито кутии за чай или кафе, нито чинии и табли, радио или часовник. Никакъв знак за обитаемост. „Май и аз веднъж в живота си да сбъркам“ — призна си неохотно Джейк.

Разгледа следите от гуми по алеята. Тук са минали няколко коли, отбеляза си той. Но следите може да са от колата на човека, който събира листата в градината. Вратата на гаража беше затворена и нямаше прозорци, така че не успя да види дали вътре има коли.

Върна се на пътеката, прекоси улицата и щракна няколко пъти къщата отпред. Толкова стигат, реши той. Най-добре да ги прояви веднага. След това да се обади на доктор Шеридан и да я попита помни ли коя стая е била спалнята на Лора като дете.

Щеше да бъде истинска сензация, ако бе открил, че Лора Уилкокс и Роби Брент се крият тук, помисли си Джейк, като сложи апарата в торбата и тръгна надолу по улицата. Но какво да се прави? Работата на репортера бе да отразява историите, а не да ги измисля.

83

След първия час Мередит Бъкли изтича в стаята си, за да прегледа за последен път записките си за изпита по линейна алгебра. Това беше най-тежкият предмет във втори курс за възпитаниците на Уест Пойнт.

За двадесет минути тя забрави за всичко и се съсредоточи само върху записките. Върна ги обратно в папката, когато телефонът иззвъня. Изкуши се да не отговори, но се сети, че може би е баща й, който иска да й пожелае успех на изпита. Затова го вдигна и се усмихна. Преди да заговори обаче, един весел, закачлив глас произнесе:

— Може ли да се възползвам от удоволствието да поканя кадет Бъкли, дъщерята на известния генерал Чарлз Бъкли, да прекара още един уикенд заедно с родителите си в моя дом в Палм Бийч?

— Нямате представа колко добре звучи — отвърна възхитено Мередит, спомняйки си с удоволствие колко се бе забавлявала в къщата на приятеля на родителите й. — Бих дошла по всяко време, но за съжаление Уест Пойнт има други планове за мен. Не искам да бъда груба, но отивам на изпит.

— Трябват ми само пет, не, дори само три минути. Мередит, бях на срещата на випуска в гимназията „Стоункрофт“ в Корнуол. Мисля, че ти споменах за това.

— Да. Съжалявам, просто не мога да говоря сега. Нямам никакво време.

— Ще бъда кратък. Мередит, една моя съученичка, която също бе на срещата, е близка приятелка с твоята родна майка и носеше бележка за теб. Обещах да ти я предам лично. Кажи ми кога можеш да дойдеш на паркинга на музея и аз ще те чакам.

— Моята родна майка? Някой, който е бил на вашата среща, я познава? — Мередит почувства как сърцето й прескача от вълнение, докато стискаше силно телефона в ръка. Погледна часовника. Трябваше да отиде в час. — Ще свърша с изпита в единадесет и четиридесет — отвърна задъхано тя. — Мога да дойда на паркинга в дванадесет.

— Чудесно, устройва ме. Стискам ти палци, генерале!

Трябваше й цялата сила на волята, за да изхвърли от главата си мисълта, че след по-малко от час ще узнае нещо за момичето, което на осемнадесет години й бе дало живот. Единствената информация, която имаше, бе, че майка й тъкмо била завършила гимназия, когато разбрала, че е бременна, и че баща й е загинал в катастрофа малко преди да завърши колежа и преди тя да се роди.

Родителите й бяха разказали за родната й майка. Бяха обещали, че след като завърши Уест Пойнт, ще се опитат да открият самоличността й и да се свържат с нея.

— Ние нямаме представа коя е тя, Мери — беше казал баща й. — Знаем от доктора, който те е изродил и който уреди осиновяването, че те е обичала силно и дълбоко и че да се раздели с теб, вероятно е било най-трудното и лишено от егоизъм решение, което е трябвало да вземе в живота си.

Всичко това мина през ума на Мередит, докато се опитваше да се съсредоточи върху линейната алгебра. Но все пак не можеше да потисне чувството, че всеки удар на часовника я приближава към майка й, за която знаеше само, че се казва Джийн. Когато предаде работата си и затича към портата Теър и Музея на военната академия, изведнъж осъзна, че поканата за гостуване в Палм Бийч, която току-що получи по телефона, даде отговора на въпроса, който баща й странно защо й бе задал вчера. Точно там, в Палм Бийч, бе загубила четката си за коса, спомни си тя.

84

Картър Стюарт влезе в десет часа в хотела с каменно лице. Сам седеше във фоайето и бързо приближи до него.

— Господин Стюарт, бих искал да говоря с вас, ако е възможно.

— Един момент, господин Дийган. — На рецепцията бе чиновникът с махагоновата коса. — Трябва да се видя с управителя и отново да влезем в стаята на господин Брент — обърна се към него Стюарт. — Вчера филмовата компания е получила пакета. Несъмнено има още един сценарий, който е жизнено необходим, и аз бях помолен да извърша пословично доброто деяние още веднъж. Тъй като сценарият не бе върху бюрото, ще се наложи да тършуваме в него.

— Ще уведомя господин Левис веднага, сър — обеща нервно чиновникът.

Стюарт се обърна към Дийган.

— Ако откажат да ме пуснат да разровя бюрото на Роби, хич не ми пука. Просто изплащам дълг, който моят агент твърди, че имам. Сега ще трябва да се съгласи, че съм се разплатил напълно. Той все още не знае, но това ми дава моралното право да го уволня, което възнамерявам да сторя още днес следобед.

Стюарт се обърна отново към чиновника.

— Тук ли е управителят, или бере цветя навън?

Господи, какъв неприятен и гаден човек, помисли си Дийган.

— Господин Стюарт — заяви с леден тон той, — имам един въпрос към вас и настоявам да ми отговорите. Разбрах, че преди няколко вечери вие, господин Амори, господин Брент, господин Емерсън, господин Флайшман и господин Нийман сте се шегували за времето, когато сте работили като чистачи в сградата, поддържана от фирмата на бащата на господин Емерсън и която впоследствие изгоря.

— Да, да, имаше нещо такова. Беше през пролетта на последната ни година в гимназията. Още един мил спомен от прекрасното време, прекарано в „Стоункрофт“.

— Г-н Стюарт, това, което ще ви питам, е много важно. Чухте ли някой да споменава, че доктор Шеридан е била пациентка на доктор Конърс, чийто кабинет се е помещавал в тази сграда?

— Не, не съм чул такова нещо. И освен това, защо Джийн ще бъде пациентка на доктор Конърс? Той беше гинеколог. — Очите на Стюарт се уголемиха. — О, Боже! Имаме си малка тайна, която ще излезе наяве, така ли, господин Дийган? Била ли е Джийни пациентка на доктор Конърс наистина?

Сам изгледа Стюарт с отвращение. Идеше му да си удари шамар заради начина, по който зададе въпроса, и да фрасне с юмрук Стюарт заради злобния отговор.

— Попитах ви дали някой е направил подобно изказване — отвърна той. — Нито за секунда не съм предполагал, че е вярно.

В този момент се появи управителят Джъстин Левис.

— Господин Стюарт, разбрах, че искате отново да влезете в стаята на господин Брент и да претършувате бюрото му. Страхувам се, че не мога да позволя това. Вчера, след като взехте сценария, говорих с нашите адвокати, и те бяха силно разстроени. Това е незаконно.

— Те това е! Аз бях дотук — рече Стюарт. Той обърна гръб на управителя. — Моята работа свърши, господин Дийган. Режисьорът и аз приключихме с поправките, които смятахме да направим по пиесата ми, а аз се наситих на хотелски комфорт. Връщам се още днес следобед в Манхатън. И ви желая успех, докато чакате Лора и Роби да изплуват на повърхността.

Сам и управителят гледаха след него, докато излезе.

— Ама че гадно копеле — рече Джъстин Левис на Сам. — Очевидно е, че мрази Роби Брент и в червата.

— Защо смятате така? — попита заинтригувано Сам.

— Заради една бележка, която господин Брент бе оставил на бюрото си. В нея той споменаваше господин Стюарт с името Хауи. Това очевидно го ядоса. Обясни доста кисело, че това било тяхна ученическа шега, но след това ме попита дали знам поговорката за оня, който се смее последен.

Преди Сам да успее да каже нещо, телефонът му иззвъня. Беше Рич Стивънс.

— Сам, обадиха се от полицията в Корнуол. В Хъдсън е била забелязана кола. Отчасти е потънала, но се е закачила в скалите и поради тази причина не е отплавала надолу. В багажника има труп. Роби Брент е и очевидно е мъртъв от няколко дни. Най-добре ела.

— Веднага, Рич — отвърна Сам и затвори телефона си. „Който се смее последен, се смее най-добре.“

„Когато Лора и Роби изплуват на повърхността.“ Какво искаше да каже? Да изплуват от водата ли?

Беше ли Картър Стюарт, познат още като Хауи, освен известен драматург и психопат убиец?

85

В десет часа сутринта Джейк се върна в тъмната стаичка в училище, за да прояви последните снимки. Онези, които бе направил в задния двор на къщата на Маунтин Роуд, с нищо не допринасяха за статията му, реши той. Дори вратата с декоративна решетка създаваше известно чувство за домашен уют, а на него му трябваше нещо по-зловещо и мистериозно. Снимката на кухнята не бе лоша, но кой ли ще иска да гледа празни рафтове и плотове?

Тази сутрин беше пълна загуба на време, реши Джейк. Можеше да не бяга от втория час. Когато започна да се появява снимката на къщата отпред, Джейк забеляза, че не е на фокус. Е, щеше да се наложи да се откаже от нея. Отиваше направо в коша за боклук, не можеше да я използва в статията си.

Джейк дочу името си, извикано пред вратата на тъмната стаичка. Беше Джил Ферис и май беше разстроена. Едва ли му е сърдита — не бе пропуснал нейния час.

— След малко излизам, госпожо Ферис — извика в отговор той.

Когато отвори вратата, по изражението на лицето й позна, че нещо силно я бе разстроило. Дори не му каза „здравей“.

— Джейк, сетих се, че може би си тук — рече тя. — Нали ти интервюира Роби Брент?

— Да. Стана хубаво интервю, ако е редно сам да се похваля. — Дано да не го отреже, помисли си той. Старият Доунс вероятно иска да забрави, че Лора Уилкокс и Роби Брент някога са учили в „Стоункрофт“.

— Джейк, току-що съобщиха по новините. Тялото на Роби Брент е било намерено в багажника на кола, потънала близо до Корнуол Ландинг.

Роби Брент е мъртъв!

Джейк грабна фотоапарата. Все още имам филм, помисли си той.

— Благодаря, Джил — извика и изскочи от стаята.

86

Колата с тялото на Роби Брент беше извадена от реката при Корнуол Ландинг. Обикновено спокойният паркинг с пейки и плачещи върби сега беше център на оживена полицейска активност. Площта набързо бе оградена с жълта лента, за да задържи любопитните случайни минувачи, които, както и журналистите, ставаха все по-многобройни.

Когато Сам пристигна в десет и половина, тялото на мъртвия Роби Брент вече бе положено в пластмасов чувал и пренесено в хладилния микробус, изпълняващ функцията на морга. Гал Грей — съдебният лекар, му разказа подробностите.

— Мъртъв е от няколко дни. Причина за смъртта — пронизване в областта на гърдите. Право в сърцето. Трябва да изчакам, докато направя измерванията, но още сега мога да кажа, че е същият вид назъбен нож, с който е била убита Хелън Уилан. От онова, което мога да видя при първоначалния оглед, мога да предположа, че убиецът на Брент е доста по-висок от него или е бил застанал на по-високо, например стълба, над жертвата. Ножът е проникнал под определен ъгъл.

Марк Флайшман е висок мъж, помисли си Сам и тази мисъл му напомни, че Джийн бе привлечена от него. Можеше да разбере защо. Той даде съвсем правдоподобно обяснение относно любопитството си за факса, както и за обстоятелствата, при които е научил, че е била пациентка на доктор Конърс. Но дали беше искрен? Или бе прекалено правдоподобен, помисли си Сам.

Преди да отиде на местопрестъплението, той се обади на Джийн по мобилния телефон, но отново не получи отговор. Остави й настойчиво съобщение да се свърже с него и набра Алис Съмърс.

Тя донякъде го успокои.

— Сам, когато Джийн ми каза за предстоящата си среща с родителите на Лили тази вечер, спомена, че е трябвало да вземе повече дрехи със себе си. Базарът „Уудбъри“ е само на половин час път. Няма да се изненадам, ако е отишла просто да напазарува.

Това бе разумно предположение и помогна на Сам малко да се успокои. Но сега тревогата му се усили и инстинктът му го предупреди да не чака повече и да започне издирването й.

— Не е убит с цел обир — продължи Гал Грей. — Носи скъп часовник и има шестстотин долара и цял куп кредитни карти в портфейла. Откога е изчезнал?

— Никой не го е виждал след вечерята в понеделник вечер — обясни Сам.

— Обзалагам се, че не е живял дълго след нея — подхвърли Грей. — Разбира се, аутопсията ще ни даде времето на смъртта много по-точно.

— Аз бях на тази вечеря — каза Сам. — С какво беше облечен, когато го извадихте от багажника?

— Бежово сако, тъмнокафяви панталони и кафяво поло.

— Тогава или не се е събличал и е спал с дрехите там, където е бил, или е умрял още в понеделник вечерта.

Камерите и апаратите на фотографите зад жълтата лента святкаха и запечатваха за новините колата, превърнала се в ковчег за Роби Брент. Беше измъкната от реката с въжета и сега, все още прикрепена към тях, стоеше на брега. Отвсякъде течеше вода, а техниците продължаваха да я снимат от всевъзможни ъгли.

Един местен полицай разказа подробностите на Сам.

— Мислим, че може би е била бутната в реката около десет часа миналата нощ. Мъж и жена, които живеят в Ню Уиндзор, са тичали тук около десет и четвърт. Казаха, че видели кола, паркирана близо до железопътната линия, и че в нея имало някой. Те направили завой и започнали да се връщат след около половин миля. Когато отново стигнали до това място, колата я нямало, но неизвестен мъж вървял бързо по посока на Роуд.

— Добре ли са го видели?

— Не.

— Споменаха ли нещо ръста му? Дали е бил висок? Искам да кажа наистина много висок? — продължи да разпитва Сам.

— Не бяха на едно и също мнение. Мъжът каза, че бил среден на ръст. А жената, че бил висок. И двамата носят очила с диоптър и признават, че не са го видели добре. Но за колата са абсолютно сигурни, че е била паркирана и че след десет минути не е била тук, а някой вървял пеша по пътя. При това доста бързо.

Пази Боже от очевидци! — помисли си Сам. Когато се обърна, забеляза Джейк Перкинс да си пробива път към първата група зад лентата. Носеше фотоапарат, който напомни на Сам стария фотоапарат, който бе видял в някаква книга за големия фотограф от Втората световна война Робърт Капа.

Зачуди се дали това хлапе е проклятие или благословия. Където не го сееш, там никне. Не само изглежда, че е навсякъде. Той в действителност е навсякъде.

Очите му срещнаха тези на Джейк, който веднага отмести погледа си. Сърди му се, защото бе казал на Тони да го тикне зад решетките след изявленията, че му бил асистент в търсенето на Лора, сети се Сам. Би могъл да си замълчи или поне да каже, че се опитва да помогне, защото наистина го прави. В края на краищата нали точно той му подсказа, че Лора е била нервна, когато се е обадила по телефона.

Сам се чудеше дали да отиде и да говори с Джейк, когато телефонът му иззвъня. Той бързо го извади от джоба си с надеждата, че се обажда Джийн. Но не беше тя, а Джой Лако.

— Сам, преди няколко минути постъпи сигнал в полицията. Открито е БМВ, регистрирано на името на доктор Джийн Шеридан, паркирано е пред Сторм Кинг Луукаут по шосе 218 преди няколко часа. Обаждането е от търговец, който е минал оттам в седем и четиридесет и пет и отново преди двадесет минути. Сторило му се странно, че колата стои толкова дълго време на едно място и решил да провери дали няма някакъв проблем. Надникнал и видял ключовете на стартера, а бележника на седалката. Не ми харесва тази работа.

— Ето защо не отговаря по телефона — отвърна с тежка въздишка Сам. — Господи, Джой! Защо не настоях дай дадем охрана? Колата все още ли е там?

— Да. Рич знаеше, че ще искаш да я видиш, както и да огледаш мястото, преди да я преместим. — В гласа й прозвуча съчувствие. — Ще поддържам връзка с теб.

Колата с тялото на Роби Брент потегли. За по-малко от седмица с този хладилен вагон за месо бяха извозени три трупа, помисли си Сам. Господи! Не позволявай следващото тяло да е на Джийн Шеридан, помоли се той. Моля те! Нека следващата да не бъде Джийн.

87

Джейк Перкинс моментално съжали, че отвърна погледа си от Сам Дийган, когато очите им се срещнаха. Едно нещо бе да не дава на детектива каквато и да е информация, а съвсем друго — да прекъсва контактите си с него. Никой добър репортер, без значение колко е обиден, не би го направил.

Би искал да помоли Дийган да направи изявление относно убийството на Роби Брент, но знаеше какво ще чуе. Знаеше каква щеше да бъде официалната версия — че Брент е станал жертва на убийство от неизвестно лице или лица. Не бяха обявили причината за смъртта, но беше ясно, че не е самоубийство. Никой не се качва сам в багажника на колата, докато тя върви към реката.

Може би Дийган знаеше къде е доктор Шеридан, мислеше си Джейк. Беше се опитал да й се обади, но никой не отговаряше в стаята й. Искаше да получи потвърждение от нея, че Лора Уилкокс е спяла в стаята, в която бе убита Карън Съмърс в къщата на Маунтин Роуд.

Борейки се с тежкия апарат, Джейк си проправи път сред тълпата фотографи и репортери и настигна Сам почти до колата му.

— Господин Дийган, опитвам се да се свържа с доктор Шеридан. Дали знаете къде мога да я намеря? Не отговаря на телефона.

Сам тъкмо влизаше в колата.

— Ти по кое време я търси, синко? — попита остро той.

— Около девет и половина.

По същото време бе опитал и той, помисли си Сам.

— Не знам къде е — отвърна и влезе в колата. Затръшна вратата и включи сирената.

Нещо става, нещо се мъти, реши Джейк. Детективът явно се тревожеше за доктор Шеридан, но не тръгна към хотела. Караше прекалено бързо, за да го последва. Може би бе по-добре да се върне в училище и да почисти тъмната стаичка. Сетне да отиде направо в „Глен-Ридж“ и да види какво става.

88

На път към панорамната площадка Сам се обади в „Глен-Ридж“ и помоли веднага да го свържат с управителя. Когато Джъстин Левис вдигна телефона, той му каза:

— Вижте какво, мога да взема заповед, за да прегледам телефонните разговори на хотела, но нямам време за губене. Колата на доктор Шеридан току-що беше намерена, но тя самата липсва. Искам веднага да ми дадете списък на телефонните номера, от които са се обаждали на доктор Шеридан между десет часа снощи и девет тази сутрин.

Беше подготвен за отпор от другата страна и се изненада, когато отказ не последва.

Управителят отговори:

— Дайте ми номера си. Веднага ще ви се обадя.

Сам остави мобилния си телефон на седалката, докато караше към Сторм Кинг Луукаут. Взе завоя и видя синия автомобил на Джийн. До него стоеше полицейска кола. Спря зад тях и в този момент телефонът му иззвъня. Грабна бележника си и молив, за да запише номерата, които управителят на хотела щеше да му продиктува. Човекът очевидно бе разбрал, че трябва да действа много бързо.

— Доктор Шеридан е получила седем обаждания тази сутрин. Първото е било в седем и четвърт.

— Толкова рано? — изненада се Сам.

— Да, сър. Направено е от мобилен телефон от околността. Името на абоната не е указано. Номерът е…

Зашеметен и невярващ на ушите си, Сам записа номера. Същият, от който Роби Брент се бе обадил на Джийн в понеделник вечерта, имитирайки гласа на Лора.

— Установихме останалите обаждания. Те са от госпожа Алис Съмърс и господин Джейк Перкинс. Опитали са се да намерят доктор Шеридан няколко пъти. Има и две от вашия собствен телефон.

— Благодаря ви. Много ми помогнахте — рече бързо и затвори. Роби Брент е мъртъв от няколко дни, обаче някой е използвал телефона, който бе купил, за да примами Джийн да напусне хотела. Сигурно веднага е излязла, защото колата й е била забелязана тук в 7.45 тази сутрин. Кого е очаквала да види на това място? С кого е трябвало да се срещне? Беше му обещала да бъде внимателна. И освен това той знаеше с абсолютна увереност, че на света има само двама души, с които би излязла да се срещне, без да задава въпроси.

Почувства, че полицаят, който стоеше до колата на Джийн, го гледа с любопитство, но не му обърна внимание. Джийн бе дошла тук, за да се срещне или с дъщеря си Лили, или с Лора, мислеше си Сам, докато погледът му блуждаеше към планините, издигащи се като мълчаливи свидетели от другата страна на реката.

Дали е била изкарана насила, под заплахата на оръжие от колата, или е отишла доброволно до другата кола?

Който и да бе този психопат, той държеше Джийн в ръцете си. А дъщеря й наистина ли беше в безопасност? — запита се неочаквано Сам. Отвори портфейла си, прерови визитните картички и след като намери онази, която търсеше, остави другите на седалката и набра номера на Крейг Майкълсън. След пет позвънявания, компютърният глас му предложи да остави съобщение. Като проклинаше през зъби, Сам набра телефона в офиса на Майкълсън.

— Съжалявам — отговори секретарката. — Господин Майкълкън е на съвещание в друга адвокатска кантора и ми е наредил да не го прекъсвам.

— Ще трябва да го прекъснете! — извика Сам. — Аз съм полицай, става дума за живот и смърт!

— О, господине! — Шлифованият глас промени тона си на укорителен. Още малко и щеше да го смъмри. — Съжалявам, но…

— Слушайте, млада госпожице! И ме чуйте добре! Намерете господин Майкълсън и му кажете, че се обажда Сам Дийган. Кажете му, че доктор Шеридан е изчезнала и че той непременно трябва да се свърже с Уест Пойнт — моментално! — и да ги предупреди да поставят охрана на дъщеря й. Разбрахте ли ме?

— Разбира се. Ще се опитам да го намеря, но…

— Никакво „но“! Намерете го! Веднага! — извика Сам и затвори ядосано телефона.

Излезе от колата си. Трябваше да проследи телефона на Роби Брент, реши той, но сигурно нямаше да постигне нищо. Съществуваше обаче една надежда.

Сам подмина полицая, който започна да му обяснява, че познава търговеца, вдигнал тревогата, и няма по-надежден човек от него. Чантата на Джийн лежеше на седалката.

— Оттук нищо не е пипано, нали? — попита той.

— Разбира се, че не, сър. — Младият полицай беше почти засегнат от обидното предположение.

Сам дори не си направи труда да обясни, че във въпроса му няма нищо лично. Той просто изсипа съдържанието на чантата й на седалката, после претърси жабката и всички джобове по вратите на колата.

— Ако не е прекалено късно, може би ще успеем да получим отсрочката, от която се нуждаем — рече тихо той, сякаш на себе си. — Тя сигурно е носила мобилния си телефон със себе си. А той не е тук.

Часът бе 11.30.

89

В 11.45 се обади Крейг Майкълсън. Сам тъкмо се бе върнал в „Глен-Ридж“.

— Секретарката ми се е опитала да ме намери, но вече бях напуснал срещата. Съжалявам, но съм забравил телефона си изключен — обясни забързано той. — Току-що влизам в офиса си. Какво се е случило?

— Джийн Шеридан е била отвлечена — отговори кратко Сам. — Искам дъщеря й да стои в Уест Пойнт и да бъде заобиколена от охрана. Уверете се, че я пазят специално. Имаме си работа с психопат, който е на свобода. Тялото на един от почетните гости от „Стоункрофт“ бе извадено от Хъдсън преди няколко часа. Прободен и мъртъв.

— Джийн Шеридан е изчезнала? Генералът и жена му са на път от Вашингтон, за да се срещнат с нея тази вечер! Не мога да се свържа с тях, докато са в самолета.

Сдържаните досега страх и безпокойство у Сам избухнаха.

— Да, не можете — извика той. — Бихте могли да изпратите съобщение чрез авиокомпанията до пилота, но вече е прекалено късно. Дайте ми името на момичето и аз сам ще се обадя в Уест Пойнт. Веднага!

— Казва се кадет Мередит Бъкли. Студентка втори курс.

Но генералът ме увери, че тя няма да напусне общежитията на Уест Пойнт заради изпитите, които й предстоят.

— Да се молим генералът да излезе прав — отвърна Сам. — Господин Майкълсън, в случай на нежелана съпротива от страна на суперинтенданта на академията, на когото ще се обадя, моля ви да бъдете на разположение. Ще потърся вашето съдействие.

— Ще си бъда в офиса и няма да мърдам оттук.

— А ако не сте там, нека телефонът ви да бъде включен.

Сам стоеше в офиса зад рецепцията на хотела, мястото, откъдето бе започнал разследването след изчезването на Лора. Тук го намери Еди Заро.

— Искаш да запазиш линията си свободна, нали? — попита го той.

Сам кимна и Еди набра от своя телефон номера на Уест Пойнт. Докато чакаше да го свържат, той трескаво прехвърляше в ума си други начини за действие. Техниците се опитваха да открият телефона на Джийн и се надяваха това да стане до няколко минути. Когато го направеха, щяха да бъдат в състояние да определят точното му местоположение. Това щеше да помогне — освен ако не беше хвърлен в някоя купчина смет или кофа за боклук, мислеше си Сам.

— Ето, Сам! Кабинетът на суперинтенданта — рече Еди.

Гласът на Дийган бе само с една идея по-мек от оня, с който говори преди малко с Крейг Майкълсън. Когато заговори на секретарката на суперинтенданта, беше категоричен и не търпеше възражения.

— Аз съм детектив Сам Дийган от областната прокуратура на Оринж Каунти. Кадет Мередит Бъкли вероятно е в сериозна опасност. Заплашена е от маниакален убиец. Трябва да говоря незабавно с шефа ви.

Не минаха и десет секунди и суперинтендантът взе телефона. Той изслуша краткото обяснение и каза:

— Най-вероятно точно сега е на изпит. Отивам и ще я доведа веднага в моя кабинет.

— Моля да ми се обадите, когато го направите — помоли Сам. — Ще остана на телефона.

Той чака така около пет минути. Когато суперинтендантът отново се върна, гласът му бе променен и изпълнен с тревога.

— Преди по-малко от двадесет минути кадет Бъкли е била забелязана да напуска академията през вратата Теър и да отива към паркинга пред военния музей на академията. Не се е върнала и не е нито на паркинга, нито в музея.

Сам не искаше да повярва на ушите си. Не! Не и тя, не! Не и това невинно деветнадесетгодишно момиче!

— Разбрах, че е обещала на баща си да не напуска Уест Пойнт — продума той. — Сигурен ли сте, че е излязла?

— Кадетът не е престъпил думата си — отговори суперинтендантът. — Въпреки че е отворен за публика, музеят е част от територията на Уест Пойнт.

90

Джил Ферис беше в студиото, когато Джейк се върна в „Стоункрофт“.

— Когато пристигнах там, тялото на Роби Брент вече бе в хладилния вагон — съобщи й той, — но те извадиха колата от водата. Бил е намерен в багажника. Обзалагам се, че директор Доунс е получил сърдечна криза или поне е перфорирал язва. Представяте ли си каква антиреклама сме си направили?

— Директорът е дълбоко разстроен — съгласи се Джил Ферис. — Джейк, свърши ли си работата с фотоапарата?

— Така мисля. Знаеш ли, Джил, искам да кажа, госпожо Ферис. Нямаше да се изненадам, ако тялото на Лора Уилкокс беше намерено в багажника заедно с това на Роби Брент. Тъй де, какво става с нея? Залагам скотовъдната ни ферма, че е мъртва. А ако е така, то единствената жива от масата за обяд остава доктор Шеридан. На нейно място щях да си наема бодигард. Като си помисли човек, колко много от така наречените знаменитости не си подават носа навън, ако не са заобиколени от двойка мускулести мъжаги, защо някой като доктор Шеридан, която има истинска причина да се тревожи за живота си, да няма защита?

Това беше риторичен въпрос и Джейк, без да дочака отговор, се упъти към тъмната стаичка.

Не бе сигурен какво ще прави със снимките от местопрестъплението. Беше много малко вероятно те да видят бял свят на страниците на училищния вестник. Все пак бе уверен, че ще им намери място, макар че все още да не бе получил предложение да стане репортер на свободна практика към „Ню Йорк Поуст“.

Когато снимките бяха проявени, Джейк ги разгледа с нарастващо задоволство. Бе успял да улови пълната безжизненост и мрачната обреченост на колата от различни ъгли. Страните й бяха леко хлътнали от удара в скалите на реката, а багажникът зееше отворен като мъртвешка паст и от него течеше вода. Беше снимал дори и хладилния фургон със светещи задни светлини — последното жилище на Роби Брент.

Снимките, които направи сутринта на Маунтин Роуд, все още висяха окачени на въжето. Погледът му падна върху една от тях. Последната, разфокусираната снимка на предната фасада на къщата. Когато я разгледа по-внимателно, очите му се разшириха от удивление. Той грабна увеличителното стъкло, откачи снимката и излезе тичешком от тъмната стаичка. Джил Ферис все още беше отвън и оценяваше писмени работи.

Джейк сложи снимката пред нея и й подаде увеличителното стъкло.

— Джейк, моля те! Остави ме на мира! Имам си работа — протестира тя.

— Важно е, много е важно! Вижте тази снимка и ми кажете, ако нещо ви се струва не на място или странно. Моля ви, погледнете я, госпожо Ферис!

— Джейк, ти наистина можеш да подлудиш всеки — отвърна с въздишка тя, но взе лупата и започна да разглежда снимката. — Да отгатна ли? Смяташ, че транспарантът на този прозорец на втория етаж в ъгловата стая е леко отместен. Това ли е?

— Точно това! — извика Джейк. — Вчера не беше. Не ме интересува колко празна е кухнята — в тази къща живее някой!

91

Вместо да отиде в офиса в Гошен, Сам се върна в „Глен-Ридж“, защото бе започнал да се изпълва с увереност, че един от почетните гости или може би Джак Емерсън, или Джоул Нийман е отговорен за заплахите, отправени към Лили. Всички те бяха работили в сградата, в която се е помещавал кабинетът на доктор Конърс. По някакъв повод през уикенда един от тях бе споменал, че Джийн е била негова пациентка. Но кой точно, Сам все още не бе открил.

Флайшман настояваше, че е чул това изявление от един от останалите споменати мъже. Той, разбира се, можеше да лъже. Стюарт отричаше да е чувал подобна реплика. И той също можеше да лъже. Но в „Глен-Ридж“ поне щеше да държи под око Флайшман и Гордън Амори, които все още живееха там. Фактът, че Джийн бе изчезнала, скоро щеше да бъде надушен от репортерите и разпространен в медиите. И Сам беше сигурен, че новините щяха да накарат Джак Емерсън да довтаса тук за нула време.

Вече бе помолил Рич Стивънс да постави всички под наблюдение. Това скоро щеше да даде резултат.

В дванадесет и десет той получи обаждането, което чакаше от техническия отдел.

— Фиксирахме телефона на Джийн Шеридан.

— И къде е той?

— В движеща се кола.

— Можете ли да кажете къде е колата?

— Близо до Сторм Кинг, отправя се към Корнуол.

— Идва от Уест Пойнт — прошепна Сам. — Значи е хванал момичето. Не го изпускайте. Не го изпускайте на никаква цена!

— Нямаме такива намерения.

92

— Моля, обърнете колата — каза Мередит. — Не ми е позволено да напускам територията на академията. Когато ме помолихте да седна, помислих, че искате да говорите с мен за минута. Съжалявам, че сте оставили писмото на майка ми в другия си джоб, но то ще трябва да почака. Моля да ме върнете, господин…

— Стоп! Смяташе да използваш името ми, Мередит! Не те съветвам да го правиш. Можеш да се обръщаш към мен с името Бухала.

Тя го загледа стреснато и почувства как настръхва и я обзема страх.

— Не разбирам. Върнете ме обратно! — Мередит сграбчи дръжката на вратата. „Ако спре на светофар, ще скоча — помисли си тя. — Той е различен. Изглежда различен! Не, различен не е точната дума. Прилича на луд!“ Съмнения и въпроси, въпроси без отговори минаваха шеметно през ума й. Защо баща й я помоли да обещае, че няма да напуска Уест Пойнт? Защо искаше да си спомни къде е загубила четката си? Какво общо има всичко това с родната й майка?

Почувства, че скоростта на колата се увеличи и се отправят на север по шосе 218. Той превишава доста определеното ограничение, помисли си с надежда Мередит. О, Господи! Дано ги спре полиция. Боже, дано някой полицай да ги забележи! Обмисляше дали да грабне волана и да го завърти, но в обратната посока срещу тях минаваха коли и невинен човек можеше да бъде убит при тази нейна маневра.

— Къде ме водите? — попита Мередит. Нещо твърдо притискаше гърба й. Тя се наведе напред, но то продължи дай убива. Какво беше?

— Мередит, аз те излъгах, когато ти казах, че съм срещнал приятелка на майка ти на срещата. Аз срещнах майка ти там. Сега ще те заведа при нея да я видиш.

— Майка ми?! Джийн! Водите ме при нея?

— Да. А след това двете ще се присъедините към родния ти баща на небето. Ще си направите прекрасна среща, сигурен съм. Ти приличаш досущ на него. Или поне той изглеждаше така, преди да го размажа на пътя. Знаеш ли къде се случи това, Мередит? Близо до поляните за пикник в Уест Пойнт. Това е мястото, където умря баща ти. Сигурен съм, че случайно си минавала покрай гроба му. Името му е изписано на надгробния камък: Карол Рийд Торнтън младши. Щеше да се дипломира точно след една седмица. Чудя се дали ще ви погребат всички заедно? Ти и Джийни — до него. Няма ли да бъде прекрасно? Каква идилия!

— Баща ми е бил в Уест Пойнт и вие сте го убили?

— Разбира се, че го убих. Нима си мислиш, че беше честно той и Джийн да са толкова щастливи, а аз да зъзна отвън на студа? Мислиш ли, че това беше честно, Мередит!?

Бухала обърна глава и я загледа. Очите му блестяха. Устните бяха стиснати плътно една към друга и поради това устата му изглеждаше изчезнала под ноздрите.

Той е луд, помисли си тя.

— Не, сър, не изглежда честно — отговори, опитвайки се да запази гласа си спокоен. Не бива да му покаже колко е уплашена!

Бухала сякаш се поуспокои.

— Твоето уестпойнтско възпитание! „Да, госпожо“, „Не, сър“. Не съм ти казал да ме наричаш сър. Настоявам да ми казваш Бухала.

Подминаха отбивката за Сторм Кинг Маунтин и вече бяха в покрайнините на Корнуол. „Къде ли отиваме? — помисли си Мередит. — Дали наистина ще ме заведе при майка ми? Дали наистина е убил баща ми и има намерение да убие и нас? Какво мога да направя, за да го спра? Само без паника — нареди си тя. — Не се паникьосвай и не губи самообладание! Огледай се! Виж дали има нещо, което би могла да използваш, за да се защитиш! Може би някъде тук има бутилка вода. С нея бих могла да го ударя в лицето. Ще спечеля достатъчно време, за да стигна до ключа в стартера и да изгася двигателя. Сега покрай нас минават доста коли, все някой ще види борбата.“ Но като се огледа, не видя нищо, което да използва за тази цел.

— Мередит, мога да чета мислите ти. Не се мъчи да привлечеш внимание към себе си, защото, ако го направиш, няма да излезеш жива от тази кола. Имам оръжие и ще го използвам. Поне ще ти предоставя шанса да видиш с майка си, преди да умреш. Не бъди толкова глупава и не го отхвърляй.

Мередит вкопчи ръцете си една в друга. Какво притискаше така гърба й? Може би беше нещо, което щеше да й даде възможност да спаси себе си и живота на майка си? Много внимателно тя отпусна ръце и пъхна дясната зад гърба си. Поизправи се на седалката и я плъзна между възглавниците. Пръстите й докоснаха предмет, който й се стори познат.

Беше мобилен телефон. Трябваше да го издърпа, за да го освободи, а Бухала сякаш не забелязваше движението й. Сега пътуваха по улиците на Корнуол и той се оглеждаше на двете страни, сякаш се страхуваше, че ще бъде спрян.

Мередит бавно плъзна ръката си и хвана телефона. Отвори го, погледна надолу и набра с пръста си 91…

Не видя ръката му, но почувства как сграбчи врата й. Той я блъсна напред, като същевременно грабна телефона, свали прозореца от своята страна и го изхвърли на пътя.

След по-малко от десет секунди един камион за мляко мина върху него и го смаза на малки парченца пластмаса.

— Сам, загубихме го — каза Еди Заро. — Той е в Корнуол, но повече нямаме сигнал.

— Как го загубихте? — извика Сам. Беше глупав и напълно безполезен въпрос. Знаеше отговора — телефонът е бил открит и унищожен.

— Какво ще правим сега? — попита Заро.

— Ще се молим — отвърна Сам. — Можем само да се молим.

93

Джейк отново поиска разрешение да остави колата си пред деликатесния магазин и то отново му бе дадено, но този път любопитството на Дюк беше достигнало до точката на кипене.

— Кого снимаш, синко? — попита той.

— Просто околностите. Както ви казах, пиша малка статия за „Стоункрофт Газет“. Ще ви подаря един брой, когато излезе. — Джейк се въодушеви. — Дори нещо повече, ще ви спомена в нея.

— Много ще ми бъде приятно. Дюк и Сю Макензи. Без двойно „к“ по средата.

— Разбрано.

Мобилният телефон на Джейк иззвъня, тъкмо когато излизаше от магазина с апарат, метнат през рамо. Обаждаше се Еми Саш, която бе дежурна в хотела.

— Джейк — прошепна тя, — трябваше да бъдеш тук. Беше истински ад, небето се продъни. Доктор Шеридан е изчезнала. Намерили са колата й изоставена при Сторм Кинг Луукаут. Г-н Дийган в момента е в нашия офис. Чувам го как вика и се ядосва за нещо, което са изгубили.

— Благодаря ти, Еми. Веднага идвам — отвърна Джейк. Той се обърна към Дюк. — Оказа се, че няма да ми е нужно мястото, но въпреки това благодаря.

— Я виж, синко! Онзи мъж от срещата, за който ти говорих, пак минава — рече Дюк, като посочи през прозореца към улицата навън. — Доста здраво е натиснал газта. Ще си навлече хубава глобичка, ако не внимава.

Този път Джейк погледна достатъчно бързо и успя да разпознае шофьора.

— Този е пазарувал оттук? — попита слисано той.

— Ми да. Всяка сутрин. Днес не дойде, но през останалите дни купуваше от мен кафе и сандвич, а понякога се отбиваше за същото и късно през нощта.

Нима е пазарувал за Лора? — мина през ума на Джейк. А сега и доктор Шеридан е изчезнала. Трябва да се обади на Сам Дийган. Сигурен бе, че детективът ще пожелае да провери старата къща на Лора. А той ще отиде там и ще го изчака.

Младежът набра номера на хотела.

— Еми, извикай господин Дийган! Важно е!

Еми не се бави много дълго.

— Каза да ти предам да се пръждосваш по дяволите.

— Еми, кажи на господин Дийган, че знам къде може да намери Лора Уилкокс.

94

Джийн вдигна очи, когато вратата на спалнята се отвори с ритник. На прага стоеше Бухала. Носеше на ръце една тънка и крехка фигура, облечена в униформата на кадет от Уест Пойнт. С доволна усмивка той прекоси стаята и положи Мередит в краката на Джийн.

— Моля, заповядай! Дъщеря ти! — рече триумфално. — Погледни я! Чертите, които виждаш, трябва да са ти познати. Не е ли красива? Не си ли горда?

Рийд, помисли си Джийн. Това е Рийд. Лили беше истинско копие на Рийд. Тесният орлов нос, раздалечените очи, високите скули, пепеляворусата коса. О, господи, нима я беше убил? Не, не… Тя все още дишаше.

— Не я докосвай! Да не си посмял да я нараниш! — изкрещя Джийн. Но гласът й излезе приглушен. Откъм леглото се чуваха хриптящите хлипания на Лора.

— Нямам намерение да я нараня, Джийни! Но смятам да я убия, а ти ще гледаш. След това иде ред на Лора. И накрая твоят. Но тогава всъщност ще ти направя голяма услуга. Не мога да си представя, че би искала да живееш, след като си видяла как умира дъщеря ти, нали?

С преднамерено бавни крачки Бухала прекоси стаята, взе закачалката с торбата с изписаното им е Лили Мередит и се върна. Наведе се край безжизненото тяло на момичето и свали торбата от закачалката.

— Искаш ли да се помолиш, Джийн? — попита той. — Мисля, че тридесет и третия псалм е подходящ за този момент. Хайде, давай след мен — „Господ е пастир мой…“

Ужасена и вцепенена, Джийн видя, как Бухала нахлузи торбата върху главата на Лили.

— Не! Не! Не-е-е-е!

Преди торбата да достигне до ноздрите на детето й, тя подскочи заедно със стола и понеже загуби равновесие, падна напред, защитавайки рожбата си с тялото си. Столът блъсна ръката на Бухала и го затисна. Той изрева от болка. Когато се опита да се освободи, чу, че долу се отваря врата.

95

Когато Сам Дийган все пак взе телефона, след като Еми Саш му обясни, че Джейк смята, че знае къде е скрита Лора, той не му даде никаква възможност да произнесе речта, която младежът си бе подготвил.

Джейк искаше да каже:

— Господин Дийган, въпреки факта, че вие публично отрекохте моята помощ и ме направихте за посмешище, аз съм достатъчно великодушен да продължа да ви помагам в разследването, особено сега, тъй като съм силно разтревожен за доктор Шеридан.

Но успя да произнесе само „Въпреки факта“, защото Сам рязко го прекъсна.

— Слушай, Джейк. Джийн Шеридан и Лора Уилкокс са в ръцете на маниак убиец. Не ми губи времето. Знаеш ли къде е Лора или не?

При това изявление Джейк едва не си прехапа езика от бързане да обясни какво знае.

— В къщата на Лора на Маунтин Роуд има някой, господин Дийган, макар всички да мислят, че е необитаема. Един от почетните гости на срещата почти всеки ден е купувал храна от деликатесния магазин в началото на улицата. Току-що мина покрай него. Мисля, че отива в къщата. — Джейк едва успя да произнесе името на мъжа и чу звука от затваряне на телефона.

Това със сигурност привлече вниманието му, помисли си той, докато чакаше на улицата близо до старата къща на Лора. След не повече от шест минути Дийган и другият детектив, Заро, спряха на бордюра, следвани от две патрулни коли. Не бяха пуснали сирените, което Джейк намери за разочароващо, но предположи, че искат да изненадат мъжа.

Той обясни на Сам защо е сигурен, че в ъгловата стая на втория етаж има някой. Полицаите мигновено разбиха предната врата и нахлуха вътре. Сам му извика да стои навън.

„Не си познал“ — помисли си Джейк. Изчака ги, докато се качат до спалнята, след което ги последва, с апарат в ръка. Когато стигна до втория етаж, чу как някъде се затвори врата. Звукът идеше от другата предна спалня, съобрази той. В нея имаше някой!

В този момент от ъгловата стая излезе Сам Дийган с насочен пистолет.

— Слизай долу, Джейк! — нареди му той. — Тук има убиец!

Джейк посочи надолу по коридора.

— Ей там е!

Сам, Заро и още двама полицаи изтичаха покрай него. Тогава Джейк блъсна вратата на предната спалня, погледна вътре и след миг на пълно смайване от онова, което видя, вдигна апарата и започна да снима.

Лора Уилкокс лежеше на леглото като счупена кукла. Роклята й бе смачкана, косата разбъркана. Един от полицаите държеше главата й и й даваше да пие вода от чаша.

Джийн Шеридан седеше на пода и притискаше към гърдите си младо момиче, облечено в униформата на кадет от Уест Пойнт. Тя плачеше и шепнеше: „Лили, Лили, Лили“ отново и отново. В първия миг Джейк помисли, че момичето е мъртво, но после видя, че мърда.

Той вдигна апарата и запечата момента, в който Лили отвори очи и за пръв път, откакто бе родена, погледна родната си майка в очите.

96

Ще им трябват само няколко секунди, за да разбият вратата, помисли си Бухала. Бе толкова близо до завършека на мисията си, почти щеше да увенчае делото на живота си с успех. Погледна бухалчетата, които стискаше в ръка. Същите, които имаше намерение да остави до телата на Лора, Мередит и Джийн.

Сега вече нямаше да има възможност да го направи.

— Предай се! — извика Сам Дийган. — Всичко свърши! Знаеш, че не можеш да избягаш.

„Напротив, мога“ — помисли си Бухала. Той въздъхна и извади от джоба си маската. Нахлузи я на главата си и се погледна в огледалото над бюрото, за да е сигурен, че е прилепнала добре към лицето му. Сетне сложи металните бухалчета върху шкафа.

— Аз съм Бухала и живея на дървото — произнесе високо той.

Пистолетът бе в другия му джоб. Извади го и го допря до слепоочието си.

— Нощта е моята стихия — прошепна.

След което затвори очи и натисна спусъка.

При звука от изстрела Сам блъсна вратата с крак и тя се отвори. Заедно с Еди Заро и двамата полицаи, той нахлу в стаята.

Тялото лежеше на пода, а до него бе оръжието. Беше паднал назад, така че маската все още стоеше на лицето му, а кръвта се процеждаше през нея.

Сам се наведе, дръпна маската и погледна лицето на мъжа, който бе отнел живота на толкова много невинни хора. В смъртта следите от пластичните операции бяха съвсем ясно забележими, а чертите, които неизвестният хирург се бе опитал да направи привлекателни, сега изглеждаха изкривени и отблъскващи.

— Ама че работа — рече Сам. — Гордън Амори беше последният, когото бих заподозрял като Бухала.

97

Тази вечер Джийн вечеря с Чарлз и Гано Бъкли в дома на Крейг Майкълсън. Мередит се бе върнала в Уест Пойнт.

— След като докторът я прегледа, тя настоя да се завърне още днес — обясни генерал Бъкли. — Продължава да се притеснява за изпита си по физика утре сутринта. Мередит е много дисциплинирано дете. От нея ще стане отличен войник.

Опитваше се да не показва колко е бил отчаян и уплашен, когато бе разбрал, че единственото му дете е на крачка от смъртта.

— Като богинята Минерва, тя е излязла напълно въоръжена от челото на баща си — рече Джийн. — Абсолютно същото би направил и Рийд.

След което потъна в мълчание. Все още чувстваше неописуемата радост, когато полицаят отвърза ръцете й и тя успя да вземе детето си в прегръдката си. Все още можеше да чуе шепота на Лили.

— Джийн, майко.

Заведоха ги в болницата на преглед. Там Лили и тя седяха една до друга и говориха, започвайки почти от времето преди двадесет години.

— Все си представях как изглеждаш — сподели Лили. — Мисля, че представата ми напълно се покрива.

— Аз също. Ще трябва да се науча да те наричам Мередит. Красиво име, харесва ми.

Когато докторът реши да ги изпише, призна:

— Повечето жени след подобно премеждие щяха да са на успокоителни. Вие двете сте истински героини.

Преди да си тръгнат, се отбиха в стаята на Лора. Тя беше сериозно обезводнена и затова я бяха сложили на системи. Спеше.

Сам се бе върнал в болницата, за да ги отведе в хотела. Но в момента, в който влязоха във фоайето, пристигна семейство Бъкли.

— Мамо, татко! — извика Мередит и Джийн с тъжна завист, но и с разбиране видя как се хвърли в прегръдките им.

— Джийн, ти си й дала живота и ти днес го спаси — рече през сълзи Гано Бъкли. — Отсега нататък винаги ще бъдеш част от нейния живот.

Джийн погледна хубавата двойка, която седеше на масата срещу нея. Двамата наближаваха шестдесет години. Чарлз Бъкли имаше стоманеносива коса, проницателни очи, решително лице, но властният авторитет, който излъчваше, се смекчаваше от очарователните му маниери и топлата усмивка. Гано Бъкли беше деликатна, хубава дребна жена, която бе имала кратка кариера като концертираща пианистка, преди да стане съпруга на военен.

— Мередит свири прекрасно — обясни тя на Джийн. — Нямам търпение да я чуеш.

Тримата щяха да посетят Мередит във военната академия в събота следобед. Те бяха нейните майка и баща, помисли си Джийн. Те бяха хората, които я бяха отгледали, бяха се грижили за нея и я обичаха. Те бяха създали прекрасната млада жена, която Лили беше днес. Но поне сега и тя ще има място в живота й. В събота ще я заведе на гроба на Рийд и ще й разкаже за него. Тя трябва да знае какъв забележителен човек беше баща й.

Вечерта беше изпълнена с горчива сладост и Джийн знаеше, че семейство Бъкли ще я разберат, когато веднага след кафето си тръгна, оправдавайки се с изтощението.

Крейг Майкълсън я остави в десет часа в хотела и там тя видя Сам Дийган и Алис Съмърс, които я чакаха във фоайето.

— Решихме, че може би ще искаш да изпиеш едно питие с нас преди лягане — рече Сам. — Въпреки нашествието от продавачи на крушки успяха да запазят една маса и за нас в бара.

Със сълзи на благодарност Джийн местеше поглед от единия към другия. Те разбираха колко тежка е била срещата за нея. В този момент забеляза Джейк Перкинс близо до рецепцията. Махна му с ръка и той дотича тутакси.

— Джейк — обърна се развълнувано към него Джийн. — Днес следобед бях толкова не на себе си, че не помня дали ти благодарих. Ако не беше ти, нито Мередит, нито Лора, нито аз щяхме да сме живи сега. — Тя го прегърна и целуна по бузата.

Джейк беше трогнат.

— Доктор Шеридан, щеше ми се да бях малко по-умен. След като видях бухалите на шкафа близо до тялото на Амори, казах на господин Дийган, че намерих един върху гроба на Алисън Кендал. Ако му бях съобщил това по-рано, може би щяха да вземат мерки и да ви дадат охрана.

— Няма значение — отвърна Сам. — Не си могъл да знаеш тогава, че бухалът е символ и означава нещо. Доктор Шеридан е права. Ако не бе заподозрял, че Лора може да е в онази къща, те всички щяха да са мъртви. А сега да влизаме, за да не ни заемат масата. — Той се поколеба за миг и въздъхна. — Ти също ела с нас, Джейк.

Алис стоеше до него и бе видимо развълнувана. Сам забеляза, че изявлението на Джейк силно я разтърси.

— Сам, миналата седмица, на годишнината на Карън, намерих метален бухал на гроба й — рече тихо тя. — Оставих го вкъщи, върху старинния шкаф до камината.

— Точно това беше! — извика Сам. — Опитвах се да си спомня какво видях там, бе нещо, което ме обезпокои. Сега вече знам какво е било.

— Гордън Амори трябва да е бил човекът, който го е оставил — рече тъжно Алис.

Сам я прегърна, докато вървяха към бара. Денят беше ужасен за нея. Бе й съобщил признанието на Бухала пред Лора, че е убил Карън по погрешка, случайно. Алис бе потресена да научи, че дъщеря й е била убита само защото случайно се бе върнала онази нощ у дома. Но каза, че поне сега облаците на подозрението над Сайръс Линдстром са се разсеяли и делото може да бъде приключено.

— Ще взема този бухал, когато те изпратя до вас тази вечер — обеща Сам. — Не искам да го виждаш никога вече.

Седнаха на масата.

— Това е край на делото и за теб, нали Сам? — попита Алис. — Цели двадесет години ти не се отказа да търсиш убиеца на Карън.

— В този смисъл делото е приключено. Но се надявам, че ще ми позволиш да те навестявам от време на време, както и преди.

— И по-добре да го правиш, Сам. Ти ми помагаше да живея през тези двадесет години. Не можеш да ме изоставиш точно сега.

Джейк тъкмо се канеше да седне до Джийн, когато почувства леко потупване по рамото.

— Може ли, млади момко?

Марк Флайшман зае мястото му.

— Минах край болницата да видя Лора — обясни той на Джийн. — Чувства се по-добре, макар че емоционално е в срив. Но съм сигурен, че ще се оправи. — Той се засмя. — Каза, че ще се радва, ако аз поема терапията й.

Джейк седна от другата страна на Джийн.

— Вярвам, че ако не друго, то този мъчителен епизод ще се окаже повратна точка в кариерата й — рече той сериозно. — При цялата тази реклама, която й направиха медиите, ще я засипят с предложения. Това е шоубизнесът.

Сам го погледна. Господи, това хлапе вероятно беше право, помисли си. И при тази мисъл реши вместо чаша вино да си поръча двоен скоч.

Джийн бе научила от Сам, че Марк е обикалял града, опитвайки се да я намери, а след това, когато Сам му се обади, дотърча в болницата, където Мередит, Лора и тя бяха отведени. Беше си тръгнал едва след като го увериха, че ще я изпишат съвсем скоро. Не беше го виждала, нито говорила с него целия ден. Сега го гледаше право в очите. Нежността, която извираше от погледа му, я накара да се почувства засрамена, защото се бе усъмнила в него и не му бе вярвала. В същото време бе дълбоко трогната.

— Извинявай, Марк — рече тя. — Ужасно съжалявам.

Той взе ръката й в своята. Същият жест, с който преди няколко дни я бе успокоил и бе накарал в живота й да засвети светлинната, която от дълго време бе угаснала.

— Джийни — усмихна се топло Марк. — Не съжалявай. Имам намерение да ти дам възможност да ми се реваншираш. Обещавам ти го.

— Ти през цялото време ли подозираше Гордън? — попита го тя.

— Истината е, че под повърхността на официалния живот на всички наши приятели, да не говорим за председателя на организационния комитет, са се крили и са ставали много други неща. Джак Емерсън може да е хитър бизнесмен, но аз не бих му вярвал нито за секунда след всичко, което научих за него. Баща ми разказа, че е известен като женкар и заклет пияница, въпреки че не било известно да е проявявал физическа агресивност. Всички са почти сигурни, че той е запалил онази сграда преди десет години. Едно от доказателствата е, че в нощта на пожара пазачът, на когото вероятно е платил, е извършил необичайна разходка из цялата сграда, за да се увери, че никой не е останал в нея. Това е подозрително само по себе си, но то предполага, че Емерсън не е искал да убие някого. За кратко време съвсем искрено вярвах, че Роби Брент е човекът, убил момичетата от вашата маса. Помниш ли какво грубо и брутално хлапе беше! И на вечерята се държа така отвратително, та ме накара да мисля, че е в състояние да нанесе не само емоционална, но и физическа рана. Прочетох отзиви за него в интернет. Признава пред журналиста за страха си от бедността и твърди, че има пари, заровени из цялата страна в земя, която притежава, но е регистрирана на измислени имена. Беше цитиран, че е казал: „Аз бях изтърсакът в умното си интелектуално семейство и в училище ме смятаха за тъпак“. Казва, че е изучил изкуството да разсмива и да се подиграва, защото постоянно е бил обект на гаври и язвителни шеги. Завършва интервюто с думите, че мрази всичко и всички в този град.

Марк сви рамене.

— Но точно тогава, когато почти бях сигурен, че той е Бухала, Роби изчезна.

— Според нас Роби е заподозрял Гордън и го е последвал в къщата — обясни Сам. — На стълбището намерихме следи от кръв.

— Картър му бе толкова сърдит, та аз си помислих, че е способен да го убие — намеси се и Джейк.

Марк поклати глава.

— Аз обаче не. Картър непрекъснато излива своя гняв чрез гадното си отношение към света и, разбира се, чрез пиесите си. Чел съм всичките. Трябва да ги прочетете. Ще откриете в някои от героите хора, които познавате много добре. Това е начинът, по който той отмъщава на онези, които смята за свои мъчители. Не е имало нужда да отива по-далеч от това.

Джийн осъзна, че всички — Сам, Алис и Джейк, слушат Марк.

— Тогава остават само Гордън Амори и ти — вметна тя.

Марк се усмихна.

— Въпреки твоите съмнения, Джийни, аз знаех, че съм невинен. Колкото повече наблюдавах Гордън, толкова по-подозрителен ставаше той за мен. Едно е да оправиш счупения си нос или да опънеш торбичките под очите, но да промениш изцяло външния си вид, винаги ми се е струвало, меко казано, странно. Не му повярвах, когато ни съобщи, че ще даде роля на Лора в новия сериал. За мен беше очевидно, че се преструва на очарован от флиртуването й с него, защото отлично знаеше, че тя иска само да го използва. Но тази сутрин, когато Гордън бе в хотела, след като ти изчезна, си помислих, че може би греша. Истината ти казвам, докато карах като луд из града, за да те търся, направо откачих. Бях сигурен, че ти се е случило нещо страшно.

Джийн се обърна към Сам.

— Знам, че си говорил с Лора в болницата. Тя каза ли ти дали Гордън й е разказал как е успял да направи така, че останалите четири убийства да изглеждат като нещастни случаи, а смъртта на Глория като самоубийство?

— Да, Гордън не е устоял на изкушението и се е похвалил на Лора. Разказал й, че е дебнал всички момичета, преди да ги убие. Колата на Катерин Кейн е полетяла в Потомак, след като е развалил спирачките й. Синди Ланг не е попадала в никаква лавина — той я заговорил на пистата и след като се отдалечили, я убил и хвърлил тялото й в някаква пукнатина. Същия следобед паднала лавина и всички решили, че е загинала в нея. Тялото й така и не било открито.

Сам отпи бавно от скоча си и продължи.

— Обадил се на Глория Мартин и я попитал дали е удобно да намине при нея да пият по едно питие. Тя вече знаела колко преуспял и колко красив е станал след операциите, така че се съгласила. Но не устояла на импулса си отново да си направи кодош с него и купила бухалчето. Гордън я напил и когато заспала, сложил найлоновата торба на главата й и оставил бухала в ръката й.

Алис въздъхна.

— Господи, каква жестокост! Защо?

— Да, такъв е бил — съгласи се Сам. — Дебра Паркър вземала уроци по пилотиране на малко летище. Сигурността била занижена. Гордън имал разрешително за пилотиране, така че знаел как да повреди самолета й, преди да направи първия си самостоятелен полет. Който бил и последният. А Алисън убил много просто. Просто я държал под водата, докато се удави.

Сам погледна Джийн с искрено съчувствие.

— Освен това знам, че ви е разказал, на теб и на Мередит, как е блъснал и убил Рийд Торнтън с колата си.

Марк не сваляше очи от Джийн.

— Когато преди малко видях Лора в болницата, тя ми съобщи, че е бил приготвил три найлонови торби, всяка с изписано име върху нея. Вашите имена. Господи, Джийн, когато си помисля за това, полудявам. Не мога да понеса мисълта нещо да се случи с теб.

Той бавно взе лицето й в двете си ръце и я целуна. Целувката беше дълга и нежна, и казваше всичко, което не може да се изкаже с думи.

В този миг избухна неочаквана светкавица и те вдигнаха заслепени очи. Джейк беше станал прав, а апаратът му все още бе насочен към тях.

— Този е цифров — обясни целият сияещ той, — но аз отдалеч надушвам добрата фототехника, още като я видя.

Епилог

Уест Пойнт, денят на дипломирането

— Не мога да повярвам, че са минали само две години и половина, откакто Мередит отново се завърна в живота ми — каза Джийн на Марк. Очите й блестяха, изпълнени с гордост, докато наблюдаваше как дипломантите маршируваха по тревата. Бяха прекрасни в своите официални униформи — сиви къси сака с ярки златни копчета, искрящи бели панталони, бели ръкавици и шапки.

— Ужасно много неща се случиха за това време — съгласи се Марк.

Беше великолепно юнско утро. Стадионът бе препълнен от гордите роднини на кадетите. Чарлз и Гано Бъкли седяха точно пред тях. От другата страна на Джийн генералът в оставка Карол Рийд Торнтън и съпругата му наблюдаваха внучката си, която обожаваха, да минава пред тях.

Толкова хубави неща се случиха след толкова много мъка, мислеше си Джийн. Тя и Марк току-що бяха отпразнували втората годишнина от сватбата си и първия рожден ден на сина си Марк Денис. Майчинството и споделените прекрасни мигове от семейния живот смекчиха малко болката, че не бе имала възможността да се грижи за първото си дете. Мередит беше луда по малкото си братче, въпреки че, както бе отбелязала през смях, нямаше да има много време да се занимава с него. След края на церемонията тя веднага започваше служба в армията на САЩ като младши лейтенант.

Тя и Джейк Перкинс бяха кръстници на малкия Марк. Удоволствието на Джейк да бъде удостоен с подобна чест бе получило израз в лавината от статии за отглеждането на бебета, които той редовно публикуваше и им изпращаше от Колумбийския университет, където беше студент.

Сам и Алис седяха няколко реда по-надолу. „Толкова съм щастлива, че са заедно — помисли си Джийн. — Чудесно е за двамата, че се събраха.“

Понякога имаше кошмари, които я връщаха към ужаса, изживян по време на онази седмица. Но винаги си казваше, че точно това бяха обстоятелствата, които я събраха с Марк. А ако не бе получила факсовете, никога нямаше да познава Мередит.

Всичко започна тук, в Уест Пойнт, помисли си Джийн при първите ноти на химна.

По време на церемонията мисълта й се върна назад към онази пролет, когато Рийд за пръв път седна до нея на пейката и я заговори. „Той беше моята първа любов — помисли си тъжно Джийн. — Винаги е бил в сърцето ми.“

А когато името на кадет Мередит Бъкли бе произнесено, за да й връчат дипломата от Уест Пойнт, която баща й не бе успял да получи, защото не живя достатъчно дълго, Джийн почувства със сигурност, че в момента той също седи до тях.

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.